ПРИГОДА З ПЕРЕШКОДАМИ 
або 
БІГ ПО КОЛУ ТУДИ І НАЗАД

подрузі 

Маргарита летіла додому, як на крилах. Сьогодні вона затрималась на роботі, тож чоловік забрав сина з садочка і вони, напевно, малюють карти островів або майструють паперові вітрильники і чекають на неї. Тож Маргарита поспіхом дріботіла по підземному переходу. От зараз за другим рогом праворуч, - ("І так до світанку", – посміхнулась Маргарита) – і вона вдома. Аж раптом за спиною заверещали: 
- Обережно, вуха!
Маргарита спантеличено роззирнулась, намагаючись зрозуміти, хто тут лементує. 
- Ой, вушка мої, вушка! – знову заголосили десь неподалік.
Так розмовляли тварини у старих Диснеївських мультиках, здогадалась Маргарита, і нарешті побачила причину переполоху. Чи то пак, не побачила. Ось тільки перехожі зойкали, підстрибували, немов хтось штрикав їх у п’яти, і відсахувались на різні боки, утворюючи вузенький прохід. 
- Ой, вушка-вушка! – причитав голос, віддаляючись від Маргарити, і вже ледь чутно: - Обережніше!
І жінка прожогом чкурнула слідом за примарою, швидше і швидше, поки знову почула "Обережно, вуха". Вона незчулась, як забігла з зими в літо, з міста у містечко, і таки зупинилась, бо дорогу їй перегородила дивна процесія чи то карнавал, чи то парад-але, - одразу не розбереш. Попереду йшли музиканти, за ними – клоуни та акробати, жонглери та вершники, дресирувальники зі своїми тваринами, силачі та лицедії на довжелезних ходулях, танцівники і танцівниці у циганських костюмах, повелителі вогню. Раптом у натовпі хвилею прокотилося "королева, королева, королева", а тоді голос, в якому Маргарита впізнала вуханя-скиглія, закричав:
- Я привів її! Нехай живе королева!
- Хай живе, - відгукнувся натовп.
Маргарита побачила перед собою дивне створіння, схоже на кролика, кота і їжака водночас, неймовірно довгі вуха якого тяглися по землі чи не на півметра. З жилетної кишені виглядав ланцюжок від годинника, пожмаканий циліндр… чи то скалічене сомбреро?.. одним словом, капелюх раз по разу з’їжджав на носа, і звірятко смикало головою, щоб повернути його на місце.
- Хай живе королева! – вигукнув вухань. 
Маргарита зачудовано роззирнулася: вона ж бо в житті не бачила королев – кіно не рахується, - і нарешті зрозуміла, що стоїть на зеленій галявині, оточеній віковими дубами… Ну, може не віковими і не дубами, але цим деревам пасувала саме така назва. Юрба навколо неї стала вдвічі нижчою: всі схилили коліно, поскидали шапки і опустили очі. Лише хлопчисько років п’яти витріщався на неї і длубався в носі. Маргарита відвела погляд, тоді глипнула на нього ще раз, і думка "Це дивовижний сон" пустилась навтьоки. Жінка підійшла до хлопчака, відмічаючи свою широку спідницю, оздоблену вишивкою та мереживом, оксамитовий жакет поверх сорочки, розшитої білим по білому, зі стоячим комірцем, легенькі червоні черевички, хустинку у рукаві. Маргарита витерла хлопчику носа і розплакалась, а з неба вперіщила злива. 

***
Каретою правив Вухань. Чи то він був не вельми вправним, чи то дороги у Країні були биті-перебиті, та Маргариту кидало з боку в бік, і вона вже сто разів зраділа, що не має морської хвороби. Жінка намагалась міцніше триматися, коли відчула, що в її кишені щось вовтузиться. Вона ляснула долонею, і перед очима з’явився чоловічок завбільшки з палець у костюмі-трійці.
- Ти хто такий?
- Злодій! – вклонився чоловічок, скидаючи капелюх. – На даний момент шукаю роботу. Надибав вільні кишені, йой, думаю, треба примірятись, раптом пощастить! Я ж бо – кишеньковий злодій!
- І неабияк цим пишаєшся? – здивувалась Маргарита.
- Авжеж! Ви не подумайте, пані, я навчався у найкращих вчителів і отримав зелений атестат дивності з рук… йой! Не можна казати ім’я!
- Атестат зрілості? – перепитала Маргарита. 
- То ж ні, пані, яка зрілість? Чи я схожий на овоч? Дивності. Зелений, бо ж я таки найкращий!
- Нишпорка по кишенях? – насмішкувато запитала Маргарита.
- Йой, чому одразу нишпорка? - образився чоловічок. – Я оберігаю. Як дасте мені роботу, буду вас оберігати до самого скону. Дивіться, що я можу!
Чоловічок поплескав себе по жилетній кишені і витягнув звідти зв’язку ключів, пачку жувальної гумки, носовичок, коліщатко від машинки, три камінчики, синього солдатика, вологі серветки, складаний ножик, чек, зім’яті талончики, рукавичку і пів цукерки. 
- Все!
Здається, злодій був неабияк здивований.
- І це лише з куртки, - усміхнулась Маргарита, торкаючись солдатика, - але як? Ти знаєш, де мій одяг?
- Ні, пані, я можу тільки видобути речі, що вам належать, де б ви їх не залишили. Я не знаю, де вони і як туди потрапити. Але можу повернути все це на місце… То ви дасте мені роботу? 
- Я не маю, чим тобі заплатити.
- Йой, пані, то пусте! Робота і є зарплатня! Злодій без кишені – то страшне, я бачив.
- Добре, беру, - усміхнулась Маргарита, а чоловічок радісно підстрибнув у неї на долоні. – То як тебе звати?
- Малий.
- І все?
- Так, ясна пані.
- А мене можеш називати просто Маргарита і не треба цих "пані".
- Йой, пані, як то ж не треба? Не-об-хід-но! Адже я маю зелений атестат, а не якийсь там червоний або ж синій.
- Ну, добре, - згодилась Маргарита. – Якщо зелений, тоді нічого не поробиш. 
Злодій вклонився, хитрувати підморгнув і повернувся до кишені.

***
За розмовою з Малим Маргарита незчулась, як доїхали до роздоріжжя. 
- От і все, - сказав Вухань, відчиняючи двері карети. – Далі потрібно йти пішки. Шлях до Замку Забуття довгий і важкий.
- Так, важкий і довгий, я пам’ятаю, - зітхнула Маргарита, - і подолати його треба не пізніше, як за три дні, інакше…
- Країна зникне, як не було, або королева-на-три-дні залишиться в нас назавжди і перетвориться на Королеву, - закінчив Вухань, віддаючи Маргариті корону.
- Я запам’ятала, - кивнула жінка, прив’язала корону до пояса і рушила на схід.

***
На горизонті маячила темна пляма, ніби хтось наближався або віддалявся - на такій відстані не розбереш. Маргарита напружила зір, та сутінки весь небокрай розмалювали темно-бузковим. Жінка зупинилась перевести подих і звернулась до злодія.
- Малий, чи не знаєш, де тут найближче житло, або щось, де можна ніч перебути?
Голос злодія зашурхотів прямісінько у вухо:
- Йой, пані, немає тут житла, та навіть пропащого куреня. А ще, боюся, що йти доведеться всю ніч і весь день, щоб вчасно дістатися гавані. То ж, якщо ваша ласка, не зупиняйтесь.
- Добре, Малий. А дорогу до гавані ти зможеш мені підказати?
- Це легко, пані, адже тут всі дороги ведуть…
- До Риму, - прошепотіла Маргарита.
- Та ж ні, до гавані, - виправив Малий. 
- А який з них коротший? 
- Той, по якому йде королева.

***
Маргарита зібрала хмизу, злодій видобув з її сумки запальничку, кілька папірців, і веселе вогнище простягнуло до жінки свої пальці. Вона сперлася на стовбур дерева, прикрила очі і ковзнула у напівсон, в якому події сьогодення вона бачила і чула крізь відбиток багаття на повіках та звуки нічного лісу. 

Маргарита витерла носа хлопчику і заплакала від розуміння, що ніколи не побачить своїх чоловіка і сина. З неба лив дощ, та їй було байдуже. Вухань, кланяючись на кожному кроці, белькотів щось про "історію і традиції", та вона не слухала. Нарешті Маргарита заспокоїлась – і дощ припинився – і почала розуміти, що намагався втовкмачити їй супутник. 
Раз на сто чи півтораста років – коли як пощастить, Королева Країни має відновити сили, молодість і красу. Вона прямує до Замку Забуття і починає забувати. Все, що знала колись. Геть усе, начисто – чим більше забудеш, тим більших прожитих літ спаде з плечей, розгладиться чоло, і повернеться молодечий запал. Найперше Королева забуває, що вона Королева: серед ночі наступає день, сонце сходить на заході, дощ падає знизу вгору, птахи ходять по землі, свині літають, і це триває, поки не прийде королева-на-три-дні. Вона має бути чиста серцем, розумна, добра, вигадлива, непихата, непримхлива і хоробра. Тільки така дівчина може перетнути кордони Країни, тільки вона. 
- То що я маю зробити? – запитала Маргарита.
- Спершу назвіться, – сказав чоловік у суддівській мантії та перуці. 
Маргарита роззирнулась. Вони підійшли до невеличкого павільйону, в який набилось безліч людей, птахів, звірят і казкових чудищ.
- Я маю записати ваше ім’я, щоб не забували, - нагадав про себе суддя. - Це "Правило 42" - найстарше у нашій Країні.
- Маргарита, - відповіла жінка, подумавши про себе: "Якби правило було найстаршим воно мало б номер перший".
І нарешті все стало на свої місця.
- Голову даю на відсіч, що минулого разу королеву-на-три-дні звали Алісою.
- Відтяти! Відтяти голову! – закричала жінка, що сиділа поряд з суддею, але він примирливо пробуркотів:
- Навіщо? Адже вона права. Бачиш, онде у мене записано: "Білий кінь з’їжджає по кочерзі", - ой ні, то інший запис… Ось: А-лі-са.

***
На виході з лісу на Маргариту чекала велика смарагдова ящірка. І все б нічого, та її ноги були сині-сині і взуті у франтуваті черевики.
- Королево Маргарито! Я маю супроводити вас тридцять сім кроків вгору, і ні на палець вище!
Маргарита ошелешено втупилась у ящірку, а та вже схопила її за руку, розправила крила і почала рахувати, з кожним кроком справді піднімаючись в повітря.
- Тридцять сім! На все добре! – і зникла.
Жінка боязко ступнула вперед, та повітря тримало не гірше за землю.
- Лижню! – крикнули ззаду, і Маргарита ледь не впала від подиву.
Ззаду бігла рибка у чобітках, на які були одягнені поплавки від гідроплану.
- Королево! Я маю супроводити вас тридцять сім кроків вгору, і ні на півпальця вище!
Кроки рибки були значно більшими за кроки ящірки, ті їх знову було тридцять сім. 
Вгору – і вперед – Маргариту перенесли ще кільканадцять створінь. Після восьмого вона перестала їх розрізняти і запам’ятовувати. Їй було зле від холоду і браку кисню.
- Навіщо все це, Малий? – запитала вона на третю годину подорожі вгору.
- А то як ви думали обійтись з горами? Їх бо ж не перестрибнеш!
- Гори? Та де вони?
- Внизу і позаду, - хрипко сказав провідник-грифон.
- А як мені спуститися?
- Стрибай! – крикнув грифон, штовхнув у спину, і Маргарита полетіла вниз. 
Вниз і вниз, але повільно, як на парашуті. У Маргарити було досить часу, щоб роздивитися довкола. Так, ондечки гори, і море, у гавані на хвилях гойдались кораблі. Ліворуч від неї небом летіла неясна пляма, яку жінка запримітила ще вчора ввечері. Вона трохи збільшилася в розмірах, але досі було не зрозумілим, хто це або що.

***
Королівський фрегат Маргарита впізнала з першого погляду. Вона хвацько пробігла по дошці і стрибнула на палубу.
- Віддати швартовий, вибрати якір! – гаркнув капітан, кинувши їй нерозбірливо "доброгоздоровякоролевояксямаєте".
- Не звертайте уваги на морського вовка, - усміхнувся приземкуватий опецькуватий чоловічок з солодким голосом. – Дозвольте відрекомендуватись: Королівський Дратівник.
- Бачу, у вас тут є все, що захочеш.
- І що не захочеш, також. Віднедавна, коли Королева відбула у Замок Забуття, у наші спокійні моря вдерлося лихо – пірати. Їх корабель майже летить по воді, то невтомні раби працюють на веслах, і немає нам тепер спокою! Але з нами ви, королево! Щойно ви почнете гніватись, свіжий вітер напне наші вітрила, і ми вмить домчимо до іншого берега. А інакше не можна. Знаєте, скільки б ви плентались сушею? Тисячу років і один день!
"Вітер також напне і піратські вітрила", - подумала Маргарита, але промовчала. Вона нарешті розгледіла у темній плямі вершника. Чорнильно-чорний плащ вився за спиною і, здавалося, заполоняв півнеба.
- Хто це супроводжує нас? – запитала вона Дратівника.
- Час. Він не супроводжує – їде своєю дорогою, але ви не повинні пропустити його вперед себе, інакше…
- Я зрозуміла, - перебила Маргарита. 
Вона не була забобонною, та чомусь не хотіла вкотре чути "станете нашою Королевою".
- Треба підняти вітер, королево!
Гніватись не виходило, та, зрештою, стараннями Дратівника ("саме для цього я тут") вітрила напнулись.

***
- Наздоганяють! – крикнув капітан, а Дратівник заскиглив:
- Зробіть що-небудь, королево!
- Капітане, у вас є гармати або що?
- Звідки, королево? У нас мирна Країна.
- Так, мирна, та коли загрожують пірати саме час ставати до зброї!
Гарматний постріл був красномовніший за будь-яку відповідь. Щось дрібне вгризлося у щогли, вітрила і палубу. Маргарита придивилася до снарядів.
- Волоські горіхи? Добре, хоч не кокоси. 
Новий постріл змів половину такелажу, Маргарита отримала по голові і знепритомніла.
Прийшла до тями на тапчані під чорними вітрилами. Весла раз по разу занурювались у воду, підганяючи корабель у невідомому напрямку. Ще дві новини захмарили небо: ніч минула, отже в запасі у Маргарити лишилось кілька годин, а корона з пояса зникла. 
- Бачу, прокинулась наша красунечка!
До Маргарити підійшов пишно вбраний пірат і насмішкувато-ґречно вклонився, - плюмаж на капелюсі мазнув по палубі.
- Отже, джентльмени, перед вами славнозвісна Королева-на-три-дні, від ясновельможного настрою якої залежить процвітання цієї, так би мовити, Країни, а головне – погода!
Він подивився на команду, та жоден з піратів не розумів, до чого хилить капітан. 
- Якщо ми будемо керувати її настроєм, то приборкаємо погоду, і тоді жоден корабель не уникне моєї кари!
Він тріумфально підняв руку, пірати закричали, вітаючи вигадливість свого капітана, а Маргарита нарешті впізнала цього персонажа.
- Капітан Джез Гак, - прошепотіла жінка, піднімаючись на ноги. 
У неї з’явився один малесенький шанс на втечу. Хоч би не заплутатись у клятій спідниці!
- Цокаючий крокодил! – закричала вона.
Капітан закляк, полотніючи з переляку, а Маргарита відштовхнула його з дороги, рвонула до фальшборту і шубовснула у воду. Пірати за спиною здійняли ґвалт і гамір. Капітан скреготів зубами від люті, та не міг сказати жодного слова, лише роззявляв рота, як величезна здивована риба, і тицяв гаком у бік пушки. Та Маргарита цього не чула і не бачила, вона відчайдушно пливла. Довжелезна спідниця обліпила ноги, в’яжучи їх не гірше мотузки. Раптом її оточили гарненькі дівчатка. Вони пискотіли, лоскотали одна одну, бавились у воді і так з цього раділи, що Маргарита не втрималась і собі засміялась. Повітря бульбашками піднялося вгору, легені заповнила морська вода… "Я потонула", - подумала Маргарита.
- Ти не потонула, а засміялась, - одна з дівчаток підпливла до Маргарити і плюснула хвостом. – Пограйся з нами!
Жінка попливла з дівчатками. Вона була легка, весела, як усміх і сонячні зайчики, і воліла б гойдатися у хвилях до скону, та раптом щось тривожно защемило у грудях. 
- Я маю… 
- Ні, не треба, - заторохтіли дівчатка всі разом. – Земля холодна, колюча і непривітна! Залишайся! Залишайся з нами…
Та Маргарита не слухала. Вона торпедою понеслася вперед і за лічені хвилини ледь не вискочила на берег, аж тут… Ой, матінко! То не спідниця винувата, то ноги перетворилися на хвіст. 
- Русалка? – скрикнула Маргарита.
- А то хто? - сердито забуркотіли з берега. - Скільки можна на тебе чекати? Ти бачила, котра година?
У носа Маргариті тицьнули величезний годинник, який показував пів на першу, три пополудні і за десять десяту водночас у середу, п’ятницю і позаминулий вівторок. 
Маргарита підняла очі. Так, звісно, хто ще міг чекати Русалоньку? Принц!
- Годі вже витрішки продавати! – лаявся він. – Ми спізнюємось на коронацію. І годі вже бадлятись у воді, не маленька!
Погляд Принца зупинився на Маргаритиному хвості.
- О, так, ледь не забув.
Він набрав схвильовано вигляду, одну руку підніс до чола, другу – до серця, прикрив очі і вимовив:
- Прекрасна русалонько! Ти дозволиш хоч раз поцілувати тебе?
Голос бринів від хвилювання, здавалося, що Принц знесилений нещасливим коханням.
"Оце артист!" - подумала Маргарита, ледь не розчулившись, та не вельми делікатний копняк повернув її до реальності. Принц, не змінюючи пафосної пози, робив знаки очима.
- Так? – сказала Маргарита.
Він швидко клюнув її у щоку, хвіст перетворився на ноги, і Маргарита вийшла з води… гола-голісінька, та Принц уже стрибнув у сідло, і хльоснув коня, тільки курява здійнялась. На березі, просто перед Маргаритою у старовинному кріслі-гойдалці сиділа бабуся з барвистим в’язанням. Спиці так і мигтіли, здавалося, їх не менше сотні, а може так і було. Хто знає цих бабусь з їх в’язанням!
- Швиденько вдягайся! Тобі не можна гаяти ані хвилини! – суворо сказала бабуся, припиняючи роботу, застромляючи спиці у зачіску. Їх і справді було щонайменше п’ятдесят!
- Але…
- Жодних але! Я зв’язала тобі дещо, можеш не дякувати.
Маргарита роздивлялась веселковий светр, з якого, напевно, вийшло б десятки два светрів для таких от Маргарит.
- Коли я казала, що можеш не дякувати, я зовсім не це мала на увазі! – сердито промовила старенька.
Маргарита поквапливо зробила реверанс:
- Красно дякую, - але бабця і її крісло-гойдалка вже зникли.
Робити нічого, треба надягти хоч щось. Може, все буде не настільки погано?
Маргарита пірнула у светр, як у тунель, або у халабуду, які вони зробили з Юрчиком зі стільців, диванних подушок та пледів. Вона пробиралася, пробиралася, і ніяк не могла знайти комір, або рукав, або хоч щось! Сонце просвічувало крізь в’язане полотнище, і Маргариті чомусь здалося, що вона стоїть у водоспаді в оточенні маленьких рибок-колібрі, що стрибали, літали, плавали навколо неї. Нарешті! Якийсь отвір! Маргарита вистромила голову, і вигулькнула біля воріт чорного-чорного замку, одягнена у сірий светр, схожий на кольчугу, що доходив їй до колін, підперезана мечем, з шоломом на голові. 
Замок Забуття?.. Королева! Корона…
"Коли корона опиниться у Королеви, вона згадає, як саме управлятися з Країною, а ти зможеш повернутися до чоловіка і сина, якщо ні…"
Маргарита в розпачі пожбурила на землю шолом і зброю. Погода не забарилась зі зміною: піднявся вітер, по небу поповзли клоччасті хмари, аж раптом сумочка на поясі почала гойдатися. Жінка сунула туди руку, і ледь не скрикнула від несподіванки:
- Малий!
- Так, пані, це я!
Кишеньковий злодій самовдоволено всміхався, вітально розмахуючи капелюхом. 
- Але ми… Ти…
- Пані, я вже казав, що я ваш особистий кишеньковий злодій. Куди ви, туди і я. До речі, мені здається, ви дещо загубили.
З тріумфальним виглядом Малий витяг зі своєї кишеньки… корону! Сльози полегшення виступили в Маргарити на очах.
- Ой ні! – закричав злодій. – Не треба рюмсати!
- Та я не збиралась, - зніяковіла вона, усміхаючись. 
І справді, вітер вщух, хмари розлетілись, і повернулося сонце.
- То вже пішли, чи як?
- Так, Малий, ходімо! 

***
Королева позбувалася спогадів не в башті – у підземеллі, схожому на захаращений погріб. Земляна підлога і стіни, які сочились водою, заросли пліснявою і грибами, що світилися у темряві. Під стінами сновигали пацюки, хапаючи на ходу слимаків, мокриць та іншу погань. Маргарита здригалась від огиди, але вперто просувалася вперед. Остання перешкода – здоровезний засув на дверях. Маргарита заходилася розгойдувати його, потроху випихаючи з пазів. Довга, важка і марудна робота випивала останні сили. Раз чи два Маргарита хотіла кинути все це, але згадка про чоловіка і сина творила дива. Нарешті важенний брусок упав на землю, і жінка опинилась на зеленій галявині, яку оточували вікові дуби. Ну, може і не дуби, може… Стоп, здається, це вже було! 
- Не стій стовпом, - зашурхотіли у самісіньке вухо. – Віддавай корону. Швидше!
Маргарита кліпнула очима, і побачила Королеву, що сиділа за чайним столиком поряд з джентльменом у чорнильно-чорному плащі. 
- Час? – задихнулась Маргарита. – Невже я спізнилась?
- Не спізнишся, якщо негайно віддаси корону! – настирливо шепотів злодій.
Маргарита відчепила від пояса корону, Час простягнув руку і…

- Дівчино! Прокидайтесь! Кінцева зупинка! - чоловік у довгому чорному плащі торсав її за плече. – Прокидайтесь!
- Дякую, - підхопилась Маргарита.
Вагон метро, підземка, та чи вона встигла?..
- Ходімо, дівчино, ходімо! Ой ви і заспались! – засміявся чоловік.
Маргарита дріботіла по перону, опустивши очі. Невже це був лише сон? Так нечесно! Неправильно! Сльози підкотились до очей, та Маргарита сердито гримнула на них, і вони зникли… Але це не Країна, можна безкарно журитись! Та журитися не виходило. Усмішка лоскотала Маргариту, аж поки жінка не випустила її на волю. Так вже краще! 
- Ой, - зойкнув хтось ззаду.
- Аж бо не лізь! – зашурхотів знайомий голос.
Маргарита лапнула кишеню:
- Малий! 
- То ж бо й воно, що я, - посміхнувся злодій, підморгуючи Маргариті. – Я ж бо з вами, пані, до самого скону, пам’ятаєте?
- Звісно, пам’ятаю! – засміялась Маргарита, і подріботіла додому.