1.

Був звичайний ранок на планеті Синека, що в системі Дарагон. Пітер Дірлок  прокинувся як завжди о пів на сьому по місцевому часу. Пів години виконував вправи на тренажерах, потім прийняв прохолодний душ.  Після цього ввімкнувши синтезатор їжі, замовив білково-вуглеводневий коктейль. Він щоранку так снідав, адже це швидко і корисно. Потім, знайшовши телевізійний канал з новинами і, смакуючи коктейль, слухав новини з галактики. Коаліція, в яку входили такі раси розумних живих істот як мурлоки, лераси, люди та фаеяни за ніч не змінилася. Мурлоки як завжди будували військові бази і космічні військові кораблі, витрачаючи на це добру частину свого бюджету. Лераси – займалися промисловим шпигунством в людей і фаеян. Люди ніяк не могли поділити владу на підвладних їм зоряних системах. Фаеяни, в перервах між значними досягненнями в розвитку новітніх технологій в різних галузях, захлиналися від спалахів алкоголізму і наркоманії.
Так, світ не змінився, але це мало хвилювало Пітера Дірлока, так як в свої сімнадцять років він був оптимістом, і вірив, що можливо йому вдасться щось змінити в уявах як своєї раси – людей,  так і інших рас. Тим більше, що сьогодні був особливий день. Сьогодні Пітер мав отримати диплом про закінчення обов’язкової базової освіти, яка тривала довгих десять років. Сім з них проводилась загальноприйнята освіта, по результатах якої складався загальний іспит і комп’ютер,  на базі отриманих даних, рекомендував предмети для подальшого вивчення на наступні три роки. Ці предмети і визначали майбутню спеціальність індивіда, а рівень їх знань, глибина – визначали класифікацію по десятибальній системі. Знати все, при тому рівні науково-технічного прогресу, що існував в третьому тисячолітті, було не можливо і не потрібно. 
На дипломі, який мав отримати Пітер, стояло три спеціальності:  „Прикладне і системне програмування” – 10 балів, „Комп’ютери і комп’ютерні мережі” – 9 балів,  „Нейроелектронні засоби” – 8 балів. Цього було достатньо, щоб решту свого  життя провести безбідне і розмірене існування на будь-якій планеті коаліції. Але Пітер іще не визначився, чому присвятить своє життя. Він мешкав у власній квартирі, рахунки за яку сплачував батько – Отіс Дірлок муніципальний службовець одного з відділень планети Синека. Квартира була не велика всього дві кімнати, але знаходилась в престижному районі одного з міст-мегаполісів планети. Пітер не страждав від нестачі  грошей – міжпланетних кредитів, батько щомісяця підкидав невелику суму кредитів. Пітер і сам частенько останнім часом заробляв чималенькі суми, виконуючи  завдання окремих фірм чи приватних осіб, які знаходив в Всесвітній Міжпланетній Мережі.  Завдання в основному торкалися розробки програмного забезпечення під існуюче застарівше обладнання. Так невеликі фірми коштів на повну заміну застарілого обладнання не мали. Тому їм було вигідно вкласти невелику суму на адаптацію інтерфейсу між старим обладнанням і новим  програмним забезпеченням.  Пітер ніколи не дивився, чи дивився в останню чергу на суму гонорару, його більше цікавила складність і цікавість в реалізації того чи іншого проекту. Тому при коротких термінах і якості виконання завдань його псевдонім – „Lela” здобув особливу популярність в Всесвітній Мережі. 
В результаті цього Пітер міг дозволити собі обладнати більш менш свою квартиру, а саме головне його лаптоп – переносний комп’ютер з усіма останніми “наворотами”,  був найпотужніший і найшвидкісніший. Мало хто на цій планеті міг похизуватись таким комп’ютером. Він його придбав кілька місяців тому на щорічній виставці-продужу, яка проходила в столиці планети Синека на іншому континенті. Це була остання розробка фаеян  – багатопроцесорний блок, кожен процесор якого дозволяв виконувати самостійні операції не залежно від інших, а при великих об’ємах обчислень всі процесори об’єднувались і виконували обробку інформації разом. Це досягалось завдяки використанню надпровідних матеріалів в процесорах,  багатовекторних алгоритмів роботи і багато чого іншого, що фаеяни тримали в великій таємниці. 
Фаєяни були здивовані, що їхній виріб захотів купити сімнадцятирічний хлопець, і страшенно нервували поки міжпланетні кредити не попали на їхній рахунок. І тільки після того як щонайменше три рази перевірили свій рахунок з різних терміналів віддали лаптоп Пітеру. Це і не дивно, так як на чужій планеті їх могли запросто ошукати, а вартість лаптопа в 5000 кредитів була надзвичайно велика. Такий лаптоп – це була мрія багатьох хакерів, але Пітер ніколи таким не займався, адже методів чесно заробити кредити було предостатньо.  
Завдяки своїй покупці вже через місяць він повернув свої капіталовкладення, розробивши систему керування для малої сільськогосподарської підземної ферми на 100 корів і 1000 гектар посівної площі з повністю замкненим циклом виробництва молока.  Годівля худоби, прибирання за нею, кондиціювання підземних приміщень, відведення фекалій на поверхню, їх переробка і внесення в рідину для поливу, збирання врожаю для годівлі, його транспортування, консервування і зберігання – все це здійснювалось повністю автоматизовано. Надавши креслення механічних частин, схеми електричних частин, і програмне забезпечення до всього цього Пітер виграв тендер, і через місяць отримав 5000 кредитів на свій рахунок. Економічний ефект від його розробки був в півтора раза кращий за інші розробки, представлені на розгляд. А використання стандартних комплектуючих, матеріалів і робототехніки, а також оригінальне програмне забезпечення не потребувало багато системних ресурсів, було повністю автономне і надійне. Пітер розумів, що будь-яка фірма за такий проект вимагатиме, як мінімум в три рази більшу суму, але йому було достатньо і цього. Провівши місяць за комп’ютером, відпочиваючи по кілька годин на добу, він довів собі, що це можна реалізувати. Завдяки цьому проекту Пітер отримав не тільки кредити, але й те, що його псевдонім - „Lela” здобув як своїх прихильників, в особі багатьох замовників, так і ворогів в кіберпросторі в особі фірм-виробників програмного забезпечення і окремих приватних осіб.
Виробництво продуктів харчування в третьому тисячолітті велось багатьма прогресивними методами. Найбільш поширеним був такий: висівались декілька видів багаторічних рослин, які в результаті давали потрібне співвідношення для людського організму вмісту білків, жирів, вуглеводів, амінокислот. Потім вся ця маса збиралось перероблялось, консервувалось і поступала в продажу у вигляді твердих брикетів. А вже споживач вдома на синтезаторі їжі отримував той продукт, який йому до вподоби. 
Інший спосіб – з використанням біотехнологій. Штучно виведені бактерії перетворюють неорганічні сполуки в органічні, а потім також дозування вмісту білків, жирів, вуглеводів, амінокислот. Існувало багато інших методів, що поєднували перший і другий. Але не зважаючи на таке розмаїття штучної їжі, виробництво натуральних продуктів харчування також існувало, причому натуральні продукти харчування цінувались набагато більше, і були в декілька разів дорожчі за штучні. 
Допивши залишки коктейлю, Пітер глянув на годинник. Пора вирушати. Вкинувши використаний стакан в сміттєпровід, Пітер вийшов на лоджію і закрив квартиру, торкнувшись великим пальцем лівої руки зеленого віконця біля дверей. Приємний жіночий голос сповістив:
-	Охорону ввімкнено, пане Пітер !
З висоти 42 поверху відкривався захоплюючий вигляд. Навколо, ліворуч, праворуч, попереду та позаду, поки сягало око, як  під лінійку вишикувались сотні багатоповерхівок, як та з якої щойно вийшов Пітер. А між ними, вгорі і внизу у всіх напрямках, снували тисячі  невеликих літальних апаратів. Це був громадський транспорт. Підійшовши до скляних дверей, Пітер натиснув кнопку виклику флаєра, і почав чекати.  При такій великій кількості квартир в хмарочосах будувати ліфти, а тим більше сходи в будинках було економічно не вигідно, а тому єдиний вихід з квартири був на лоджію, а звідти на флаєрі в будь-який пункт призначення. Через пів хвилини вільний літальний апарат з’явився і пришвартувався до Пітерового балкону. З флаєра висунулись поручні, двері балкону утворили підлогу, а двері флаєра – стелю. Пітер перейшов по імпровізованому переходу і вмостився в зручне крісло в середині флаєра. Перед ним на екрані монітору була мапа міста. М’який жіночий голос з динаміка сповістив:
-	Флу-компанія „Синека аеро-індастріс” вітає Вас. Виберіть будь-ласка пункт призначення.
Пітер знайшов на карті міста свій університет і натиснув на нього пальцем. Зображення навчального закладу помітно підсвітилось, і той самий голос констатував:
-	Пункт призначення – Університет базової освіти № 128. Рахунок за переліт буде включено в оплату за квартиру. Приємного Вам польоту.
Поручні прибрались, а двері флаєра і балкону зачинились. Відшвартувавшись, флаєр набрав швидкості, і  пристроївся на безпечній відстані за своїм побратимом. Водія в літальному апараті не було, інакше при такій кількості громадського транспорту потрібно було б половину населення мегаполісу посадити за кермо.  Верхня частина флаєра була виготовлена зі склопластику, і через нього було видно все навкруги.  Здавалося, що в хаотичному русі громадського транспорту немає ніяких законів, але це тільки на перший погляд. Весь простір між багатоповерхівками був поділений на повітряні коридори, а в межах коридору транспорт рухався тільки в одному напрямку.  Щоб змінити напрямок руху потрібно було долетіти до перехрестя, а там вже піднятися, чи опуститися в потрібний коридор. Маршрут до пункту призначення прокладав сам флаєр, використовуючи  мапи міста та повітряних коридорів, вбудовані в своїй пам’яті. Окрім того з диспетчерського пункту можна було також корегувати ці мапи, в разі необхідності. Взагалі, хоча технологія антигравітації, яка лежить в основі роботи літальних апаратів, з’явилась відносно давно, її використання в громадському транспорті почалось зовсім не давно. Зараз мабуть кожна дитина знає, що для того щоб піднятись в повітря, потрібно компенсувати силу тяжіння. 
В далині з’явились знайомі обриси навчального закладу, і флаєр почав знижуватись, шукаючи вільне місце для швартування. Було трохи шкода, що завтра вже не потрібно буде відвідувати університет, слухати лекції і виконувати домашні завдання. Завтра починалось доросле життя.  Але атмосфера, що склалась в останні роки була важка. В Пітера не було друзів. Були ті, що відверто ненавиділи Пітера, так само як і він їх. Були ті, що заздрили, співчували, чи ігнорували, але друзів не було. Пітер йшов по направленню до головного входу, заглибившись в свої думки.  Біля головного входу стояв яскраво червоний автомобіль, зроблений під ретро минулого тисячоліття.
Де його знайшли? Адже двигуни внутрішнього згоряння перестали робити п’ять століть тому. Залишились тільки колекційні варіанти. І то їх всіх можна було перерахувати по пальцях однієї руки. Це і не дивно. Адже колись людська цивілізація іще мешкала тільки на одній планеті – Землі. Нераціональне використання земних ресурсів і застарілі технології призвели до того, що десь приблизно на при кінці двадцять першого століття скінчились нафта і газ. Але людська цивілізація вижила, хоч і було багато воєн за природні ресурси. Людство навчилось використовувати інші джерела енергії: сонця, води, енергію ядра. Потім з’явились більш прогресивні види енергії:  з використанням сил гравітації небесних тіл, елементарних часток, та багато інших. Людство до всього призвичаїлося.  
Але автомобіль з двигуном внутрішнього згоряння в третьому тисячолітті – це надзвичайно дорога іграшка. Біля автомобіля стояв Жефор Ландер – його власник в оточенні своєї свити, таких же як і він багатеньких і безтолкових синків і доньок. Цей автомобіль – це подарунок батька, власника компанії „Синека аеро-індастріс”. Цікаво, а де він бере до нього пальне? 
От з цим багатим буратіно Пітер менше всього хотів зустрітись. 
-	А, Пітер! Знову катався на моєму флаєрі ?
Під дружний регіт Пітер прошмигнув в приміщення університету. Пітер, як і основна маса учнів, добиралася на навчання на флаєрах, які належали батькові Жефора Ландера, примножуючи його капітал, і за це ще й отримували насмішки. Жефор розумів, з усіх учнів тільки Пітер не заздрив йому і не плазував перед ним, і відмовився від його компанії. За це Пітер і отримував від Жефора насмішки.
-	Привіт Пітер! Конструюєш вічний двигун? – вернула Пітера до реальності Дана Відгок. 
Пітер вже хотів так само прошмигнути біля неї, але Дана обійняла його руку своїми руками і притисла до своїх грудей. В Пітера аж подих перехопило. Дана була гарна дівчина, великі сіро-зелені очі дивилися з пристрастю і неприхованою радістю.   
-	Я влаштовую сьогодні вечірку, з нагоди закінчення універу. І я хочу тебе на ній бачити. – продовжувала Дана.
-	Вибач, Дана, але я сьогодні не можу. В мене сьогодні іще є справи. – спробував відмовитись Пітер. 
Дана нахилилася до самого вуха Пітера, залоскотавши його своїм гарним довгим волоссям, обдавши його ароматом неперевершених парфумів, і зрадницьки прошепотіла:
-	Жефора Ландера і його шайки на вечірці не буде, якщо тебе це хвилює. Взагалі вечірка буде не велика, кілька моїх давніх подруг з своїми хлопцями.
Дана, продовжуючи міцно притискати однією рукою Пітера до своїх грудей, іншою звідкись дістала свою візитку, і провівши нею в Пітера перед очима, засунула її далеко в карман Пітерових штанів.
-	Я тебе чекаю о сьомій вечора. Адреса на візитці. Відмова не приймається. – промовила Дана, і повернувшись спиною пішла вздовж університетського коридору, граційно похитуючи стегнами. 
Пітер кілька секунд помилувавшись, прийшов  до тями. Дана  була із тих дівчат, які запросто могли запаморочити хлопцеві голову, вміло використовуючи свій шарм,  розум і артистизм. До вечора іще далеко, іще встигну вирішити йти на вечірку чи ні.
Вручення дипломів відбувалося в головному залі університету самим ректором, адже випускалось багато багатеньких буратін. Ректор довго говорив про світле майбутнє, яке чекає їхніх випускників, про обов’язок кожного випускника рухати науково-технічний прогрес вперед, про значні досягнення учнів їхнього університету попередніх випусків. Потім ректор виголошував подяки батькам учнів, які, окрім фіксованої оплати за навчання подарували цінне обладнання для університету. Ректор довго вітав Жефора Ландера, дякуючи за нову установку для клонування, і об’явив, що йому присвоєно звання лейтенанта військових сил і  виписано направлення на військову базу Андрагон в системі Шамор. Для сімнадцятирічного хлопця це було надзвичайно високе призначення, і мабуть однією установкою для клонування це не обійшлось. Да, мабуть батькові Жефора це призначення обійшлось в кругленьку суму. 
Подальше вручення дипломів пройшло набагато швидше і набагато сухіше. Через кілька годин Пітер також милувався своїм дипломом. От і все. Більше його ніщо не зв’язувало з рідним університетом. Пронудьгувавши іще з пів години, дивлячись за приготуваннями до загально-університетської вечірки, Пітер відправився додому. Все рівно до танців в нього не було ні хисту ні бажання, а роль  стороннього спостерігача його не влаштовувала.
Добравшись додому, Пітер завалився в ліжко на півтора години. Йому снилась мати, яка загинула в катастрофі космічного лайнера, коли Пітеру було сім років. А потім з’явилась Дана, ошатно вдягнена, і поманила його до себе. Мати почала було протестувати, але Пітер пішов за Даною. Поступово Дана почала перетворюватись на чудовисько з якоїсь віртуальної іграшки-страшилки. Пітер прокинувся в холодному поту. Що міг означати цей сон?  Та, мало чого може наснитися. Пітер прийняв душ, і замовив собі картопляне пюре з великою відбивною і стакан томатного соку.  Повечерявши, Пітер відчув себе набагато краще. Годинник показував пів на шосту. 
Задзвонив термінал, Пітер натиснув кнопку підтвердження виклику. На екрані з’явився батько.
-	Привіт, син! Тебе можна вітати?
-	Так. Диплом отримав.
-	То може приїдеш. Відсвяткуємо?
-	Я не знаю...  Мене запросили на вечірку.
-	Ну... В будь-якому випадку я чекатиму на тебе. 
Екран згас. Батько засмутився. Їх зустрічі й так відбувалися не дуже часто, а тепер, після закінчення університету, стануть іще рідше. Так, діти виростають, і вилітають з свого гнізда. Шкода батька, йому мабуть дуже самітно одному. Після загибелі дружини він так ні з ким і не зійшовся. Спочатку я був на заваді, а потім мабуть звик,  але часто дзвонив,  запрошував до себе.
Годинник пробив шосту вечора. Якщо йти на вечірку, то потрібно вирушати. Сидіти в такий вечір в мережі не хотілось, іще буде багато таких вечорів після. А до батька можна завітати в наступні вихідні. Через кілька хвилин Пітер вже летів за адресою,  вказаною в візитці. Можливо Дана й не така погана дівчина, як про неї говорили, роздумував Пітер. Він згадав ранкову  їхню зустріч в університеті, згадав її очі. Ні, такі очі не можуть зрадити чи завдати болю. 

2.

Флаєр підлетів до триповерхового будинку на околиці міста. Далі починались підземні хрущоби, де мешкали люди, які з різних причинах не вписувались в сучасне суспільство. Це були алкоголіки, наркомани, люди, що мали проблеми з законом. Поліція рідко сюди навідувалась, тут існували інші закони, закони сили. 
Моторошне місце, подумав Пітер. Але відступати нікуди. Пітер рішуче підійшов до воріт будинку, і натиснув кнопку виклику. На екрані відеофону, вбудованого в огорожу, з’явилось обличчя  Дани, і приязно мовило:
-	Заходь, вже всі зібрались.
Ворота відчинились, і Пітер пішов до дверей будинку. Двері були не зачинені і було чути сучасну ритмічну музику. В середині була напівтемрява, голосно лунала музика, зі стелі світило чотири юпітера, розкидаючи різнокольорове світло по всій вітальні. На середині вітальні кружляло дві пари, в сучасному стилі  бугі-мугі. Здається на Пітера ніхто не звернув уваги. Десь з боку вилетіла тінь, і кинулась на шию Пітеру. Це була Дана. Міцно притиснувшись і поцілувавши Пітера вона мовила:
-	Я знала, що ти прийдеш. 
Пітеру від цього стало спокійно і затишно, наче вдома.
-	Я хотів тебе бачити.
-	Народ, – промовила Дана, збивши гучність, – я хочу вас познайомити. Це Пітер Дірлок, можна просто - „Lela”.
В Пітера ледь очі на лоб не полізли. Звідки вона дізналася мій псевдонім в мережі, адже я ніколи його не пов’язував зі своїм справжнім ім’ям. 
-	А хто, такий Лело? – спробував здивуватись Пітер.
-	Та не прикидайся ти, тут всі свої. – миролюбно мовила Дана – Це Симона і Ганс, а це Тарая і Зебо. 
Пітер привітався зі всіма за руку. Симона була невисока пухкенька блондиночка, з постійною усмішкою на обличчі. Тарая і Ганс -  наче брат і сестра обоє чорняві, високі і худорляві. І лише Зебо, міцної статури з холодними сірими очима, чимось скидався на кишенькового злодія. Окрім того Пітеру здалося, що всі вони набагато старші за Пітера з Даною.
-	А тепер, всім танцювати. – промовила Дана, і потягла Пітера до танцю, ввімкнувши ту ж саму музику. 
Пари дружно закружляли в шаленому ритмі, і тільки Пітер постійно збивався, наступаючи то Дані на ноги, то на когось наштовхуючись. Через кілька хвилин Пітерові набридли такі „танці”, і Дана помітивши це, ввімкнула більш повільну музику. В Пітера не виходило з голови звідки Дана дізналась його псевдонім. Але поступово „танці” перетворювались на щось інше, Дана з пристрастю притискалась до Пітера, розпалюючи в нього нові, досі не відомі почуття. Пітер ніколи іще не був з жінкою, тим більше з такою гарною і чарівною, як Дана. Один раз він придбав віртуальну іграшку-дівчину, але оргазм з дротами на голові не приніс задоволення, а скоріше розчарування. Пітер розумів до чого все йде, але опиратися він не міг, та й не хотів. Він не бачив,  що на Симоні і Тараї залишалось все менше і менше одягу, а задоволені зойки сповіщали, що танці перейшли зовсім в іншу площину, він бачив тільки Дану.  
-	Пішли, я тобі щось покажу. – зрадницьки на саме вухо прошепотіла Дана, і взявши Пітера за руку, потягла його за собою. 
Піднявшись на другий поверх, Дана завела Пітера в простору затишну кімнату. 
-	Це моя кімната. Зажди, я зараз  приготую коктейль. – мовила Дана.
За хвилину вона повернулася з двома келихами темно-зеленої рідини.
-	І що це таке?
-	Це напій з плодів широ, які ростуть тільки на лераських планетах. Спробуй дуже екзотичний і неперевершений смак.
Пітер покуштував, дійсно смак був дійсно ні на що не схожий. Зробивши кілька ковтків, захотілося випити іще і іще, що Пітер і зробив, аж поки келих не залишився порожній. Звідки Пітеру було знати, що ця рідина мала наркотичні властивості. Але це був не звичайний наркотик,  як ті що продавалися на вулицях, це був „наркотик  кохання”. Людина під його впливом хотіла тільки одного – кохатись, кохатись і кохатись. Блокувались  рефлекси самозбереження і чутливості натомість статевий рефлекс посилювався.
-	Що ти мені дала? – запитав Пітер, відчувши в організмі якійсь не зрозумілі відчуття. 
-	Це широ. Напій закоханих. Через кілька хвилин він почне діяти.
-	Це що наркотик?
-	В нього є деякі наркотичні властивості. Ну, скоро сам побачиш.
-	Ну ти й ... Все. Я іду звідси.
-	Ха-Ха. Ти нікуди звідси не підеш. Наркотик почне діяти швидше ніж ти дійдеш до дверей.  
Пітер кинувся до дверей, і швидкою ходою пішов до виходу. Вже на сходах його охопили дивні відчуття. По всьому тілу наче мурашки бігали. Стало надзвичайно приємно і спокійно, всі страхи і турботи наче відійшли на задній план. В вітальні був справжній безлад меблі поперевертані, на підлозі валялися обривки одягу, і серед цього безладу дві пари займалися коханням. Симона  завзято гарцювала на Гансові, від чого її пухкенькі форми раз по раз здригалися. Поряд Тарая стояла навколішки, а Зебо позаду неї таранив її своїм тазом. Стогін і зойки дівчат заглушали музику з гучномовців. Без наркотиків тут також не обійшлось.
Побачивши Пітера, Зебо кинувся до вхідних дверей і, замкнувши їх, став на виході, схрестивши руки на грудях. Тарая, залишившись без партнера, підбігла до Пітера, і  почала зривати з нього одяг. В Пітера вже не було ні бажання ні сили їй опиратися, наркотик починав діяти. Коли на Пітерові вже не залишилось одягу дівчина схопила його член і почала його пестити. Напруження досягло свого апогею, і через кілька секунд неймовірний оргазм наздогнав Пітера, заливши Тараю з голови до ніг сім’ям.  В Пітера на мить потьмарилось в голові, і він опустився і сів на підлогу. Здалося, що разом з сім’ям вилилась і частина його, і тепер виблискувала на тілі задоволеної Тараї.  Все навкруги ніби стало іншим, і Тарая, що розтирала по тілу Пітерове сім’я, і Симона, з вічною усмішкою на обличчі. Пітер ніби дивився на все це зі сторони.
-	О, Пітер! Я бачу Тарая зробила тебе чоловіком. Я тебе вітаю. – з’явилась Дана.
Вона була без одягу,  лише невеликий клаптик тканини на лобку підкреслювали довершене, засмагле тіло.  Спускаючись з другого поверху, округлі груди з невеликими темними сосками, в такт ході погойдувались, ніби дражнилися.  Порівняно з Симоною і Тараєю Дана виглядала королевою. Пітер не міг відірвати погляду від неї.
-	Ти іще хочеш піти додому? – звернулась Дана до Пітера.
Пітер мовчав. Він нікуди не хотів іти. Він лише опускав голову, а вигляд її гарного, здорового молодого тіла знов притягував його погляд.
-	Ну якщо ти нікуди не поспішаєш, то ходімо, можливо я і зможу дати те, що тобі потрібно. – з нотками іронії мовила Дана, і  почала повільно підніматись сходами на другий поверх. 
Вона розуміла, що тепер Пітер  був повністю під її владою, і зробить все, що вона накаже. Пітер повільно піднявся, і рушив за нею. Піднімаючись по сходах позаду Дани,  Пітер пригадав сьогоднішній ранок, коли вона дала йому свою візитку і повільно йшла похитуючи стегнами вздовж університетського коридору.  Тоді можна було придумати тисячі причин, щоб відмовитись від вечірки, а зараз ті ж самі стегна, але оголені, і наркотик не давали ні сил ні можливості опиратись. 
Вони зайшли зовсім в іншу кімнату, де стояло кілька комп’ютерів, великий голографічний екран, термінал і купа іншого сучасного комп’ютерного обладнання. Це був справжній невеликий обчислювальний центр. Пітер з здивуванням подивився на Дану.
-	А ти чекав, що я з радістю розведу перед тобою ноги? Це іще потрібно заробити. – суворо мовила Дана.
-	Тепер до справи. Потрібно ввійти в систему „Синека аеро-індастріс”, а після цього я скажу, що робити. В тебе пів години часу. Починай.
-	А якщо я відмовлюсь? – запитав Пітер.
-	А ти знаєш як діє широ? Ну то я тобі розповім. Наркотик посилює статеву функцію в декілька десятків разів. Якщо не дати їй вихід, то є два варіанта: людина або збожеволіє або всі нервові закінчення відімруть, і її паралізує. Чи ти думаєш прорватися повз Зебо?
-	То ти з самого початку все підстроїла?
-	В тебе мало часу. –  сухо мовила Дана.
Відступати нікуди подумав Пітер, і сів за стіл з комп’ютерами. Зроблю, що вона хоче, а там подивимось, роздумував Пітер. 
Війти в мережу “Синеки”? Ну що ж, це не складно. З самого початку потрібно захиститись самому: встановити на шлюзовому комп’ютері захисний екран для захисту з зовні, і поставити декілька пасток для „дурника”, якщо буде атака у відповідь спеціаліст їх розпізнає, але потратить кілька хвилин. Тепер треба відкрити ресурс на сторонньому сервері, щоб себе не видавати, і куди буде надходити інформація про всіх хто входить в мережу  „Синеки”.  А тепер черга і за програмою-шпигуном, її прийдеться писати самому. Пітер просканував сервер „Синеки”, ось тут можна буде вклинити програму-шпигуна. Визначивши місця входу в процедуру і декілька раз перевіривши шпигуна, Пітер відіслав його на сервер. Все тепер потрібно чекати. Псевдоніми і паролі всіх працівників „Синеки”, що будуть входити в мережу, будуть відправлятися програмою-шпигуном на сторонній сервер. Пітер вивів інформацію з стороннього серверу на великий голографічний екран, і став чекати. Іще на всяк-випадок потрібно зробити програму-індикатор, якщо адміністратор „Сенеки” почне контратаку у відповідь. Мабуть потрібно два індикатора: перший показуватиме рівень на зовні захисного екрану, а другий після захисного екрану, тобто в моїй мережі. Перший показуватиме, що Пітера почали шукати, а другий, що його вже знайшли. Якщо адміністратор „Синеки” прорветься в мою мережу, то тоді він дізнається хто заходив в його мережу,  і що в ній робив. Так потрібно слідкувати, якщо другий індикатор поповзе в гору, то негайно все вимикати.
Пройшло двадцять хвилин, на голографічному екрані світилося з десяток персональних даних працівників „Синеки”, але всі вони не підходили для входу в мережу, рівень доступу був занадто низький. Можливо це і на краще. Менша провина – довша чуприна. 
-	В мережу „Синеки” можна війти з рівнем доступу оператор. Що далі? – запитав Пітер.
-	Потрібно знайти платіжне доручення, воно вже зроблене і підписано електронним підписом бухгалтера. Потрібно зняти підпис бухгалтера, потім змінити реквізити отримувача ось на оці, і накласти підпис бухгалтера знову. Ну і звичайно прибрати за собою, щоб раніше потрібного ніхто нічого не запідозрив. – мовила Дана, даючи Пітерові аркуш паперу з реквізитами  лераської фірми.
-	То це звичайне пограбування? – запитав Пітер.
-	А що, тобі шкода Ландерів, це для них як піщинка в морі. Ти краще подумай про себе – он вже почалися нервові скорочення м’язів від перезбудження. Ну добре, зараз покличу Симону, а то іще насправді з’їдеш з глузду на пів дороги.
Дана вийшла. В Пітера дійсно почалися скорочення м’язів, мозок здавалося ось-ось лусне від перезбудження. Всі думки, як їх Пітер не направляв в русло для роботи, розбігались і концентрувались щоб зняти напруження.
Ввійшла Дана з Симоною.  
-	Ось наш „пацієнт”. Йому потрібна “невідкладна допомога”. – з іронією мовила Дана.
-	Бідолашний. Я тебе зараз вилікую. – мовила Симона, і залізла під стіл до Пітера.
Симона, як і раніше була абсолютно гола. Пишне біле тіло вилискувало від поту. За сьогоднішній вечір це в неї був мабуть не перший сеанс. Симона з завзяттям приступила до своєї роботи. Пітер старався не торкатися тіла Симони, так як вологе і холодне тіло викликало неприємні відчуття. Але Симона була майстром своєї справи, і через кілька хвилин настало довгоочікуване полегшення.
-	Через пів години, якщо наш „майстер” не впорається,  потрібні будуть твої послуги іще раз. – мовила Дана в слід Симоні, яка виходила з кімнати.
-	А якщо впораюсь, тоді що? – запитав Пітер.
-	Тоді ти будеш вільний і багатий. – відповіла Дана.
-	І скільки часу діє наркотик? 
-	Та доза, що ти прийняв – три години. Не бійся дівчата будуть „лікувати”  тебе поки не закінчиться дія наркотику, а потім дадуть антиречовину.
-	А що не можна зразу антиречовину?
-	Ні, наслідки можуть бути не передбачувані для тебе, а ти іще потрібний живий і при розумі. Ну годі. Працюй. – вже більш суворо мовила Дана.
Значить шкодити моєму життю і здоров’ю вона не збирається, і якщо я не залишу слідів своєї присутності в мережі „Синеки”, то можливо можна вийти сухим із води. А виконавши завдання, можна буде забути про все це як  про неприємний сон.  Про те, що фірму пограбували адміністрація „Синеки” дізнається на наступний день, коли прийде підтвердження на зарахування коштів зовсім від іншого отримувача. Головне, щоб вони не запідозрили, що в платіжному дорученні змінено реквізити отримувача, і щоб підпис, який я накладу був ідентичний початковому, інакше,  якщо підпис не зійдеться, то вони анулюють платіжку, і наберуть її по-новому, і тоді все пропало. Значить потрібно зробити все правильно і не видати себе.
Побачивши більш-менш прийнятний вихід зі свого становища Пітер приступив до роботи. Глянувши на голографічний екран Пітер помітив, в систему ввійшов користувач з правами чергового адміністратора - Остін Делой. Якщо ввійти від його імені, то завдання набагато спрощується, і можна зробити все набагато якісніше і швидше, так як в руках буде доступ до всього, але є одна проблема, потрібно відволікти його, бо в системі не може знаходитись два Остіна Делоя. Потрібно щось придумати. Пітер задав пошук по ключовому слову „Остін Делой”, через кілька хвилин з’явились результати: вік, зріст, вага, фото, медична картка, рахунки, власність, місце роботи. Нічого цікавого для Пітера. Батько – комп’ютер видав дані, але і тут Пітер не знайшов, як можна відволікти адміністратора. Мати – здається є те, що потрібно. Медична картка матері Остіна була розписана вздовж і поперек. Діагноз один – наркоманія. Пітер переглянув рахунки Остіна – оплата послуг клінік по реабілітації від наркоманії складали біля сорока відсотків. Значить з матір’ю в нього теплі відносини, і так його можна відволікти.
-	Дана, потрібна твоя допомога. Потрібно відволікти адміністратора „Синеки”. Потрібно, щоб він покинув приміщення  „Синеки” хвилин на двадцять. Для цього потрібно  з ним зв’язатись від імені клініки, і повідомити, що його мати в критичному стані, і потрібна його присутність. Я заблокую всі термінали клініки, щоб туди ніхто не зміг добитись, а всі дзвінки в клініку будуть надходити на цей термінал. Ось фото адміністратора, всіх інших проси зателефонувати пізніше в зв’язку з проблемами зі зв’язком. Підготуй дівчат, хлопців, костюми для нашого „шоу”, все розкажи і розподіли ролі. Ця частина  роботи лягає повністю на тебе, акторка ти хороша.  А я перепрограмую тим часом термінал.
Пітер визначив фізичний номер терміналу клініки, і його ідентифікатор в мережі. Написав програму, яка буде видавати цей номер в мережу і на нього відкликатись.  Це було просто, таке він робив і раніше зі своїм терміналом, коли не хотів іти до університету. Тепер потрібно блокувати всі інші термінали клініки. Для цього потрібно з постійним інтервалом відправляти на термінали які-небудь запити, в результаті чого термінали не встигатимуть відзиватись, почнуть збиватись і в результаті чого заблокуються. Робити це від себе небезпечно, і Пітер  написав програму-вірус, яка буде закидати запитами термінали клініки. Глянувши як справи в Дани з декораціями клініки – іще кілька хвилин. Дівчата снували в одязі медсестричок, і виглядали дуже пікантно. Симона, по наказу Дани, провела з Пітером іще один сеанс „лікування” щоб не почалась криза під час роботи в мережі „Синеки”. Виглядала вона в білому халаті, під яким звичайно нічого не було, дуже екзотично.
-	В нас все готово. – мовила Дана.
-	В мене теж. – відповів Пітер.
Почали. Пітер випустив програму-вірус, і задіяв його на декількох сторонніх серверах. Програма-вірус почала діяти, так як справжні термінали не відкликались, а котрі і відкликались, то з дуже великою затримкою. Ну це діло часу, скоро і вони завмруть. Ввімкнули термінал. За терміналом сиділа Тарая, видно Дана не хотіла світитись, а в Симони не було достатньо артистизму, щоб видавати себе за когось іншого.
-	Викликай Остіна Делон. – сказав Пітер Тараї.
Тарая вдало відіграла свою роль. І  запис Остіна Делоя на голографічному екрані став неактивний, адміністратор „Синеки” мчав до клініки. Остін іще раз зв’язався з „клінікою” уже зі флаєра, і Тарая повідомила йому те ж саме. Значить спрацювало. Від „Синеки” до клініки сім хвилин перельоту, п’ять-десять хвилин на розбори з адміністрацією клініки, значить в Пітера є двадцять-двадцять п’ять хвилин.
Шлях вільний. Пітер ввійшов в мережу „Синеки” від імені Остіна Делоя. Пара хвилин і в нього був доступ до всіх ресурсів „Синеки”. Платіжне доручення Пітер знайшов швидко, рівень доступу це дозволяв. От з цифровим підписом буде важче. Для зняття підпису достатньо тільки відкритого ключа, таблиця відкритих ключів лежала поряд на тому ж комп’ютері, що і платіжка, а от щоб по новому підписати документ потрібен був ще й таємний ключ, а він мабуть знаходиться на зовнішньому носії. Потрібно подивитись, можливо якась неуважна красуня забула вийняти таємний ключ з зовнішнього носія. Так і є, таких красунь знайшлося аж дві. Але таємний ключ так просто не візьмеш, його тримає програма захисту, а ламати її немає сенсу, бо можна себе виказати. Потрібно придумати щось інше. Програма захисту вмикається після запуску системи, і якщо зробити паузу після запуску системи і перед запуском програми захисту, то буде кілька секунд для копіювання таємного ключа. Пітер помітив обидва ключа для копіювання. Тепер тільки залишається, щоб красуні перезапустили свої системи, і ключі в мене. Подивимось, як адміністратор сповіщає персонал про позаштатні ситуації. Через стандартну програму розсилки повідомлень, і без відео. Іще потрібно подивитись форму звернення, тон, наявність нецензурної лексики, щоб не викликати підозру в красунь. Все зрозуміло – форма звернень: коротко і з матюками. Адміністратори народ зайнятий, багато не пишуть і не просять.
Пітер відправив повідомлення-наказ красуням,  щоб негайно перезапустили свої системи, і став чекати. Через хвилину в Пітера вже був один таємний ключ, друга красуня мабуть вийняла ключ з носія під час перезапуску. Мабуть розумна дівчинка. Та одного таємного ключа Пітеру було достатньо. Все, тепер лише би встигнути. До повернення адміністратора „Синеки” залишається приблизно п’ять-десять хвилин. Пітер розкрив платіжне доручення. Пів хвилини і реквізити отримувача коштів замінено на  потрібні. Тепер залишився цифровий підпис. Пітер декілька разів ретельно перевірив накладання і зняття цифрового підпису з допомогою таємного ключа. Мабуть все працює. Залишається тільки відправити змінене платіжне доручення на старе місце. Все готово.
Платіжка на місці, тепер  потрібно прибрати за собою.  Пітер глянув на голографічний екран. О, боже!  Там світилось дві стрічки з ім’ям Остін Делой. Значить адміністратор вже повернувся. Пітер швидко очистив всі журнали роботи серверу, щоб не можна було  визначити, що робив Пітер.
-	Вимикайте термінал. Швидко! – сказів Пітер.
Потрібно знешкодити програму-вірус, щоб справжні термінали клініки запрацювали. Пітер відправив антивірус, термінали клініки через кілька хвилин мають запрацювати. 
Перший індикатор почав повільно повзти в гору. Значить адміністратор „Синеки” почав розширений пошук. Пітер вимкнув комп’ютер з якого робив зміни в платіжному дорученні, щоб не видавати себе, і взяв інший. Тепер потрібно зруйнувати сервер „Синеки”, щоб адміністратор „Синеки” не зміг визначити що в нього робили. А так як адмін  „Синеки” вже знає, що до нього хтось заходив, то потрібно направити його пошуки в іншому напрямку. Пітер відкрив кілька мап руху громадського транспорту, і заблокував декілька повітряних коридорів. Тепер до деяких пунктів призначення громадський транспорт буде добиратись набагато довше, обхідними шляхами.  
-	Дана сідай за шлюзовий комп’ютер,  запускай програму розсилки повідомлень, і починай відволікати адміністратора повідомленнями, що ти  „крутий”  хакер, ти змінив мапи руху громадського транспорту, що іще трохи  і флаєри почнуть падати, як горіхи з неба. Ну і так далі.
Поки Дана розводила адміністратора „Синеки” Пітер зайнявся сервером „Синеки”. Він повидаляв  файли, які потрібні для загрузки серверу, і замість них підкинув програму руйнування, замасковану під загрузочні файли. Сервер продовжував працювати, тепер залишилось тільки підвісити сервер, і адміністратор сам, перезапустивши сервер, активує програму руйнування. Все,  сервер пішов на перезагрузку і пропав. Значить вдалось. Роботи в адміністратора „Синеки” вистачить до ранку: відновити сервер, відновити всі дані, розібратись з мапами і флаєрами. А ранком в них не буде часу перевіряти платіжне доручення, і швидше за все вони відправлять його так.
-	Я виконав свою роботу. – мовив Пітер. Його знову починало  штормити, наркотик не відступав.
-	Я  теж виконаю свою, коли прийде підтвердження про зарахування коштів. – відповіла Дана, і глянула на дівчат.
Симона вже ледь трималась на ногах, і обслуговувати Пітера прийшлось Тараї. Після сеансу „лікування” і від перенапруження Пітер зразу же заснув прямо на столі. Вже через сон Пітер чув як Дана дала розпорядження вимкнути все і перенести Пітера в іншу кімнату на ліжко. Цілу ніч йому снились кошмари з холодними і вологими від поту оголеними дівчатами, що повзали по ньому. Пітер вже не розрізняв де був сон, а де реальність. Але Дана кожних пів години навідувалась до нього,  будила дівчат і заставляла їх знімати в Пітера напруження. Вже під ранок Дана ввела Пітеру антиречовину, щоб вивести з організму залишки наркотику. Пітер крізь сон чув, як Дана спровадила дівчат, розрахувалась з ними, і помінявши в Пітера в ліжку білизну, залізла до нього. 

3.

Пітер відчував себе спустошеним як морально так і фізично. Йому було прикро, що його змусили зробити те, що за інших обставин він ніколи би не зробив. Йому не було шкода компанію „Синека аеро-індастріс”, так само як і її власників, просто Пітеру було прикро що з ним зіграли в темну. Причому той хто розробив план цієї махінації від початку і до кінця лежав поряд, і мирно посапував у сні. Дивлячись на це миле, іще трохи дитяче обличчя, мало вірилось, що це вона декілька годин до цього роздавала розпорядження і накази, і всі її беззастережно слухались. 
-	Хочеш мене вбити? – не розплющуючи очей запитала Дана. 
-	Тебе мало вбити. Чому ти використала мене для реалізації своїх брудних планів. Причому використала в темну, ведучи на коротенькому повідку від початку і до кінця. – запитав Пітер.
-	А коли б я тобі все розповіла і не мала би на тебе важелів впливу, то ти би погодився це зробити? Мені здається що ні. Дивися простіше на речі. – відповіла Дана.
-	Нас все рівно будуть шукати. Є тисячі непрямих зачіпок. Хоча би фізичні адреса комп’ютерів, з яких проводилась атака, місце звідки виходили до мережі, і рано чи пізно нас знайдуть.
-	Про це не турбуйся. Все обладнання було придбано на іншій планеті і на зовсім сторонніх людей, причому воно ні разу до сьогодні не використовувалось для доступу в мережу, і вже більше не буде використовуватись. Відносно будинку, то це чужий будинок, ні зі мною ні тим більш з тобою його не пов’яжуть. Зебо зараз закінчує іще деякі справи, і можна буде звідси йти.  Половина суми, що ми викрали, залишиться на лераській планеті, за це вони нас не викажуть, а іншу половину невеликими частинами вони перекажуть назад на Синеку. Ми її поділимо на три частини: тобі, мені  і Зебо. Після цього купимо яку-небудь зоряну систему і ...
-	Будемо жити довго і щасливо у трьох. – перебив її Пітер.
-	Ну чого ти такий нудний. З нас трьох вийшла відмінна команда. Мої плани й організація, твоя технічна реалізація, а Зебо відповідатиме за фізичну і чорнову роботу. Ми змогли би непогано влаштуватись, початковий капітал є, іще можна провернути декілька таких операцій, і потім можна спокійно доживати до старості, не думаючи ні про що. Чи тобі подобається щодня ходити на роботу, і горбатитись на когось іншого. А потім, через десяток років, знайдеться такий молодий геній, що влізе в твою систему, і тебе викинуть на вулицю. І ти вже нікому  не будеш потрібний, і закінчиш марно свій вік в підземних хрущобах всіма забутий і покинутий.
-	Ні, я більше не збираюсь ні в чому такому приймати участь. Я буду ліпше щодня ходити на роботу і горбатитись на когось іншого. – відповів Пітер.
-	Ну вільному – воля. – сухо мовила Дана, встаючи з ліжка.  
Її гарне довершене тіло і ще до сих пір милувало око, але Пітер розумів, що під цією вродою ховається страшна людина, яка не зупиниться ні перед чим і ні перед ким для досягнення своєї мети. Потрібно бути обережним, з моєю відмовою від її пропозиції, вона може піти на більш радикальні дії відносно мене.
-	Не нудьгуй, я зараз повернусь. – вже більш  приязніше повідомила Дана, і залишила Пітера самого.
Щось не подобається мені це все, роздумував Пітер. Своєю відмовою від співпраці Пітер міг спровокувати її на більш радикальніші дії по відношенню до себе. Вона, як зрозумів Пітер, була мозковим центром угруповання. Потрібно бути обережним, і спробувати якнайшвидше звідси вибратись. 
Наслідки дії наркотику до сих пір давали про себе знати. В Пітера страшенно паморочилось в голові, нудило і його мучила спрага. Зусиллям волі Пітеру вдалось піднятись з ліжка, і він вирушив на пошуки води. Вийшовши в коридор, Пітер навмання почав відкривати, всі двері під ряд в пошуках ванної кімнати.  Відкривши наступні двері, і зробивши декілька кроків в середину кімнати, Пітер застиг на місці. В кімнаті в неприродній позі лежали Тарая і Ганс. Скляні очі Тараї дивились наче крізь Пітера. Вони були мертві.
Від отриманого шоку мозок Пітера почав працювати з шаленою швидкістю. Так от які “справи” залагоджував Зебо. Значить вони позбуваються свідків. І я, зі своєю відмовою від співпраці з ними, попадаю також в категорію свідків, або ж мені підготована інша роль – “козла-відбувайла”. В будь-якому випадку потрібно звідси якнайшвидше вибиратись, але постає питання яким способом? Силовим методом швидше за все звідси вибратись не вдасться, так як грати на вікнах, замкненні вхідні двері, і Зебо не дадуть змоги це зробити. Крім того, якщо і вирватись з будинку, є іще зовнішня триметрова огорожа з лазерними датчиками і високою напругою. Тут потрібно діяти головою - приспати їх пильність, погодившись на пропозицію до співпраці, і при першій можливості втекти. Але тут виникає іще одне питання – як мотивувати переміну свого рішення, адже Дана не маленька дівчинка, її просто так не обманеш. Потрібно щось придумати. А зараз потрібно негайно повертатися в ліжко,  щоб мене тут не застали. 
Пітер крадькома виглянув в коридор. Там було пусто. Вже на зворотньому шляху шлунок Пітера не витримав перевантаження, його вирвало. Далося в знаки й побачене в тій кімнаті. Пітера трусило, наче в лихоманці. Там його і застали на зворотньому шляху Дана і Зебо. Добре що не прийшлось Пітеру пояснювати свою відсутність. Зебо переніс Пітера назад до тієї ж самої кімнати, і залишив Пітера на одинці з Даною. 
-	Операція пройшла успішно. – офіційним голосом повідомила Дана. – Прийшло підтвердження про зарахування коштів. Звідси можна забиратись. А через кілька днів з лераської планети почне надходити наша частина. Я хочу іще раз запитати – ти з нами, чи ні?
В кімнаті повисла тиша. Пітер розумів, що від його відповіді залежить його життя. Але не потрібно себе виказувати, що Пітер знає як будуть розгортатись події в випадку його відмови.
-	Дана, мені погано. Я не можу зараз приймати рішення, від якого залежить все моє подальше життя. Як добре було в університеті, там від нас вимагалося тільки вчитись, а всі рішення за нас приймали або батьки,  або вчителі. А зараз ми самі повинні приймати якісь рішення. Я іще до цього не готовий. Не дивлячись ні на що, ти мені подобаєшся. Ти  сильна, гарна, розумна. Я хотів би з тобою залишитись. Але пообіцяй, що ти не будеш грати зі мною в темну, що ти будеш мені розповідати про свої плани. А також  не будеш давати мені наркотики. Я до сих пір не знаю, чи я живий, чи мертвий від того широ. О боже, як мені погано.
-	Бідолашний. – Дана притисла голову Пітера до своїх грудей. – Ти як і всі чоловіки. Ти можеш виконати якусь роботу, а скористатись результатами своєї роботи ти не можеш. Ти не можеш приймати нестандартні рішення. Я буду приймати їх за тебе. Мені здається що ти виріс тільки ззовні, а в середині ти залишився таким самим маленьким хлопчиком.
До кімнати ввійшов Зебо, і став в тій же не зворушній позі в дверях. По обіймах Дани і Пітера, він зрозумів, що ситуація змінилась. Це не були обійми пристрасті, чи спокуси, це були обійми дружби і взаєморозуміння. 
-	Поліція стоїть на вухах після пограбування “Синеки”. Кожних пів години передають новини про пограбування, яке може війти в історію як пограбування останнього століття. Нам потрібно негайно звідси тікати і залягти на “дно” на деякий час. Всі справи в цьому будинку я закінчив. – промовив Зебо,  і поклав руки на руків’я  лазерного пістолету.
-	Добре. Пітер йде з нами. – промовила Дана, і пристально глянула на Зебо.  
Лише на мить обличчя Зебо виразило здивування, а потім прийняло все той же незворушній вигляд. Мабуть він чекав наказу покінчити зі мною. Але Дана не віддала такий наказ, і це його здивувало. 
-	Я так зрозумів, що з моїм минулим покінчено, і тому хотів би забрати деякі речі з своєї квартири.  – промовив Пітер.
-	Ні, це небезпечно, якщо поліція вийде на твій слід, то цим ти можеш всіх нас виказати. А що там такого цінного, що ти хочеш ризикнути? – запитала Дана.
-	Мій лаптоп, але головне інформація, яка на ньому знаходиться: декілька моїх незакінчених розробок, за які можна отримати непогані суми. Потім багато довідкової і іншої інформації. – відповів Пітер.
-	Якщо ти такий скупий, то лаптоп я тобі куплю з своєї частини винагороди. Все тікаємо звідси. – промовила Дана.
-	Ти не зрозуміла. Йдеться про суму в три рази більшу, ніж ту, що ми вчора викачали з “Синеки”. Кілька місяців тому по новинах передавали, що хтось викрав з компанії “Мірос” конструкцію сигуляторного двигуна, і виставили його в мережі. А так як я кожну ніч виконую сканування мережі, то основна інформація про конструкцію до мене потрапила, незважаючи на деякі протиріччя і неточності. Хоча компанія й заперечує не тільки факт викрадення конструкції такого двигуна, але й саме його існування. Я перевіряв, цей ресурс був доступний в мережі лише кілька годин. Ця компанія займалась розробками для військових, і по тому як швидко в компанії почало мінятись керівництво, я думаю що цей двигун працює. По тій інформації, що в мене є двигун готовий приблизно на 70-80 відсотків. Деякі дані іще в зашифрованому вигляді, але це просто питання часу. Якщо навіть зараз продати цю незакінчену конструкцію тій самій “Синеці”, то  я думаю можна отримати суму в кілька разів більшу, ніж ту що ми викрали – закінчив промову Пітер.
-	В такому випадку, я думаю, що варто ризикнути. Про цей двигун дійсно багато говорилось. Зробимо тоді так. Звідси швидко забираємось. А потім Пітер з Зебо полетить за комп’ютером Пітера. Я вас буду чекати на площі біля будинку муніципалітету – промовила Дана.
-	Іще мені потрібен один комп’ютер щоб перекинути інформацію з зовнішніх великих накопичувачів, так як інформації дуже багато. Я думаю взяти один із тих, що не використовувались під час атаки. – попросив Пітер.
-	Добре. Зебо – принеси один лаптоп – наказала Дана.
-	Як ти себе почуваєш? Ти не хочеш мені нічого повідомити? – запитала Дана, коли вони залишились на одинці.
-	Трохи мучить спрага і паморочиться в голові, наркотик іще не покинув організм. Відносно повідомити, то я все розповів про двигун, чи тебе цікавлять мої власні розробки? То я розповім по дорозі – спокійно відповів Пітер. 
Пітер зрозумів, що мала на увазі Дана, вона хоче впевнитись чи я з ними. Може вона щось запідозрила, коли я попросив взяти комп’ютер – роздумував Пітер. Мабуть не потрібно було цього робити. Але що зроблено – те зроблено, може вони не здогадаються що я задумав. Головне, що вони купились на казочку при двигун, і мені вдалось їх виманити.
Повернувся Зебо з лаптопом і всі троє рушили до виходу, заглибившись кожен в свої думки. Хто мріяв про владу і визнання у суспільстві, хто про спокійне і заможне життя на якійсь віддаленій зоряній системі. Думки Пітера не покидало те, що його вчинок можливо змінить все його подальше життя. І як можна було в таке вляпатись. Хоча з іншого боку його вина лише в тім, що він завітав на вечірку до однокласниці. Всі інші події розгортались по незалежному від нього сценарію. Під дією наркотику він пішов на злочин. Потрібно не скиглити про скоєне, а думати як звідси вибиратись. Інакше з кожним кроком можна падати все глибше і глибше. І потім шляху назад не буде.
Так не помітно і добрались до зупинки флаєрів. З проханням не затримуватись Дана вирушила в один бік, а Пітер з Зебо полетіли в інший. Лише декілька натягнутих фраз під час польоту не тільки не зблизили майбутніх “компаньйонів”, а ще більше їх віддалили. Вони були різні. Невже Дана це не розуміла, коли послала їх разом. Чи  вона зробила це навмисно?
Добрившись до Пітерової квартири Зебо залишився в флаєрі, а Пітер зайшов в середину збирати речі. По давній звичці Пітер ввімкнув термінал, і знайшов канал з новинами. І саме в цей час диктор повідомила, що з’явилась нова інформація про пограбування компанії „Синека аеро-індастріс”.
- ... Дівчина, яку в цілях слідства ми не можемо назвати, повідомила, що розбійне угрупування, використовуючи сучасні програмно-технічні засоби, ввійшла в мережу компанії і викрала  N-ну суму міжпланетних кредитів. Також, використовуючи наркотики, злодії примушували її до інтимних відносин, від чого дівчина знаходиться в реабілітаційному центрі для неповнолітніх. Їй дивом вдалось вирватись від бандитів. Зараз вона дає свідчення. Відомо місце звідки виконувалась хакерська атака, а також опис двох злочинців... 
Пітер далі не слухав. Далі було зрозуміло й так. Отже Дана вирішила їх здати, причому звалити всю вину на Пітера і Зебо, а себе виставити таким невинним ягнятком, яке постраждало. Це був геніальний план, вона здійснила пограбування  руками Пітера, позбулась співучасників з допомогою Зебо, а потім їх обох здала поліції. Причому куди переказано кошти, і як їх звідти забрати відомо тільки їй одній. Треба діяти негайно. Про те, щоб розповісти все Зебо не може бути й мови. Зебо не така людина, що може діяти виважено. 
Пітер ввімкнув свій лаптоп. Вийти з квартири Пітеру не вдасться, Зебо буде виконувати наказ Дани до кінця, хоча він і не знає, що вона їх здала поліції. Пітер сказав Зебо, щоб він ввімкнув свій лаптоп для перекидки інформації. Пітер встановив з’єднання з лаптопом Зебо, і почав закидати туди різну непотрібну інформацію. Через відкрите з’єднання можна також анонімно ввійти в мережу, через лаптоп Зебо. Це буде виглядати так, що це Зебо заходив в мережу. Сторонній сервер, з персональною інформацією для входу в мережу “Синеки” до сих пір працював. Можливо його залишили спеціально для пошуку додаткових доказів. В будь-якому випадку, все про що поліція дізнається, так це те, що заходили повторно до мережі “Синеки” з лаптопа Зебо. 
Пітер запустив програму віддаленого керування флаєрами, ввів номер флаєра, в якому сидів Зебо, і перебрав керування його флаєром на себе. На сам перед потрібно блокувати флаєр від аварійного ручного керування, потім зачинити двері і доставити Зебо до найближчого поліцейського відділку. Звідки Зебо міг знати, що керувати його флаєром можливо з будь-якого місця. Тим більше, що в даний час, керування його флаєром відбувалось з комп’ютера, який зараз знаходився в нього на колінах, і показував звичайнісіньке копіювання файлів. Достатньо було просто його вимкнути, і все могло для нього скластись по іншому. Його здивуванню не було меж, коли двері флаєра зачинились, а на табло висвітився пункт призначення – поліцейський відділок, і флаєр, відшвартувавшись від балкону, почав набирати швидкість. Пітер помахав йому рукою навздогін.
Тепер Пітер був вільний і живий. Але як дісталась йому ця воля? Він здійснив, хоча й вимушено, злочин, і його розшукує поліція. Вже вкотре за останню добу йому доводиться тікати. Але куди тікати? Це я вирішу потім. Потрібно забиратись з квартири. Сюди в будь-яку хвилину може нагрянути поліція. Тікати флаєром небезпечно, з ним можуть вчинити так само, як і він з Зебо – заблокувати флаєр і привести прямо в поліцейський відділок. Єдиний вихід – протипожежна евакуація. Отже потрібно спровокувати пожежу. Кілька одноразових тарілок і стаканів, коротке замикання і квартира наповнилась їдким димом.
Протипожежна евакуація представляла з себе звичайну трубу приблизно метр в діаметрі з самого верху будинку і до низу. З кожної квартири в цю трубу була виведена шахта для евакуації людей. В випадку пожежі потрібно було одіти парашут, лягти в шахту для евакуації, і натиснути кнопку готовності. Центральний комп’ютер будинку, в залежності від кількості людей для евакуації і завантаженості труби, викидав людей в цю трубу. Метрового куполу парашута, і замкненого простору труби було достатньо для безпечної евакуації навіть з самих верхніх поверхів.
Пітер забрав свій комп’ютер, платіжні картки і вибрався з квартири на балкон. Дочекавшись поки спрацює протипожежна система, Пітер одів парашут і ліг в шахту для евакуації. Через деякий час спрацювала система, і його викинуло в трубу. Внизу було видно такий самий купол парашута, значить Пітер не був першим. 
Пітера доймали докори сумління. Спочатку незаконне вторгнення в чужу систему, потім підпал, і це не рахуючи інших дрібних правопорушень. Да Пітер, ти падаєш все нижче і нижче. Всього за якусь добу ти порушив добрий десяток законів. І чому це мало статися саме зі мною. Чи вдасться мені повернути своє добре ім’я, чи до кінця днів мені доведеться тікати, і мати проблеми з законом. Як на це все відреагує батько, чи повірить він мені.
От і добрались до низу. Система прийому спрацювала бездоганно: м’яко прийняла Пітера, погасила парашут і звільнила місце в трубі для наступної людини. Пітер швидко пройшов реєстрацію потерпілих, назвавшись вигаданим ім’ям, добре що через поспіх не проводилась ідентифікація ДНК. Поліція іще не прибула на пожежу, і Пітер поспішив залишити будинок.
Вже пройшовши кілька кварталів, Пітер почув вий поліцейських сирен. Цікаво, це за мною виють сирени, чи на пожежу. В будь-якому випадку потрібно швидко залишити центр міста, так як поліція може просканувати найближчі квартали. Тепер, за кілька кварталів, можна скористатись флаєром. Добре, що кілька днів тому батько забув в мене свою платіжну картку. От нею і потрібно скористатись, для розрахунку за переліт.
Пітер зайшов в найближчий флаєр, стараючись не залишати зразків ДНК, вставив батькову картку у карткоприймач, і вибрав окраїну міста. Через пів години  польоту будинки почали ставати нижчі, а вулиці помітно брудніші. Це була окраїна міста.  Пітер залишив флаєр і направився до найближчого спуску під землю. 

4.

Підземне місто зустріло Пітера похмуро. Обривки паперу, картонні коробки, і інші результати життєдіяльності валялись навколо і створювали атмосферу хаосу. Де не де на стелі світилися люмінофорні панелі, покриті товстим шаром пилу і павутиння. Затхле повітря з присмаком гіркоти обпалювало легені. Люди, що зустрілися Пітеру, одягнуті в якесь лахміття, озирались і проводжали Пітера поглядом. Лише на мить в їх очах з’являлись ознаки цікавості, а потім приймали той самий байдужий вигляд. Це було самісіньке дно людської цивілізації. І ти Пітер, волею долі, опинився тут. Невже решту свого життя доведеться провести тут. І вже через кілька років я нічим не буду відрізнятись від цих людей. Так, поринувши в сумні роздуми, Пітер дійшов до вивіски, на якій світилось “Кафе в Джеральда”.  І лише тепер відчувши страшенний голод, направився в середину.
З середини кафе виглядало набагато затишніше. Міцні пластикові столи і стільці по обидва боки достатньо просторої зали, приємне м’яке освітлення створювало затишну атмосферу. Пітер направився до стійки в дальньому кінці залу. За стійкою стояв огрядний чолов’яга, скоріше за все власник кафе, і допитливо дивився на Пітера. Видно не кожен день тут бувають люди з поверхні. 
- Я хотів би замовити поїсти. Картопляне пюре і відбивну, будь-ласка. А також стакан томатного соку. – замовив Пітер.
Власник кафе хотів було щось запитати, але глянувши на одяг Пітера, поспішив виконати замовлення. Поодинокі відвідувачі кафе з різних кутків кафе з цікавістю розглядали Пітера.  
Через кілька хвилин з’явився  власник кафе, несучи на таці замовлення Пітера. Картопляне пюре якось дивно виглядало, але Пітер не зважив на це, мабуть це через освітлення. Пітер з апетитом накинувся на їжу. Напхавши повного рота, Пітер через кілька секунд зрозумів, що їжа має не той смак, що він очікував. Картопляне пюре давало кислий і гіркуватий присмак. Припинивши пережовувати їжу, Пітер нахилився і понюхав страву, яку йому принесли. В ніс вдарив різкий запах сірководню. З огидою Пітер виплюнув залишки їжі на тарілку. Він вже хотів було прополоскати рота томатним соком, але його запах  нічим не відрізнявся від картопляного пюре.
-	У вас є чиста вода? Зі ступенем очистки – “А” – запитав Пітер.
-	Ти мабуть не розумієш хлопче куди ти потрапив. Це підземне місто, і тут все не так, як на поверхні. Ти отримав “найкращу” їжу, яку тут можна знайти. Те, що запах і присмак в неї не зовсім такий як потрібно, це дурне, головне, що в тебе в тарілці “майже” немає шкідливих речовин. В інших закладах ти отримаєш те саме і в додаток до цього більшу частину елементів “дідуся Менделєєва”.  А відносно чистої води - саме краще, що можна запропонувати – ступінь очистки – “В”. Це дистильована і очищена вода з деякими найнеобхіднішими солями і мінеральними елементами. – закінчив промову власник закладу.
-	Склянку води, будь-ласка. Зі ступенем очистки  “В” – попросив Пітер.
-	Гаразд, хлопче. Але за їжу і воду тобі прийдеться заплатити. За все разом – двадцять кредитів.
Хоча ціна за їжу, яку запросив власник кафе, була в кілька разів вища ніж на поверхні, Пітер мовчки дістав платіжну картку і поклав перед власником кафе.
-	Всі розрахунки в нас тільки готівкою. 
-	Скажіть які платіжні картки Ви приймаєте. В мене є інші картки.
-	Здається мені в тебе почалися неприємності, хлопче. Я повторюю, ми  беремо тільки готівку. 
-	Та я ніколи не користувався готівковими кредитами. Я і бачив їх всього кілька раз. Всі заклади користуються безготівковою формою розрахунків, це набагато вигідніше і безпечніше.
-	Я так розумію, що готівки в тебе немає. 
-	Але я можу повернутися на поверхню, і принести готівку. Я швидко. –   Пітер хотів було рушити до виходу, але шлях йому загородили двоє людей неприємної зовнішності.
-	Ні, хлопче, в нас так справи не робляться. Я бачу в твоя куртка з мікрокліматом.
-	Так. Вона підтримує сталу температуру всередині при зовнішній температурі від –30 °С до +30 °С. Але яке відношення вона має до ...
-	Саме пряме. Ти віддаси її в розрахунок за їжу і воду.
-	Але ж ... – Пітер спробував був заперечити, що куртка коштує набагато більше двадцяти кредитів, що їжу, яку йому дали не можливо їсти, вода має металевий присмак, але схоже це нікого не цікавило, він тут був чужим. Причому чужим “чистеньким хлопчиком” з поверхні.
Пітер повільно скинув куртку і протяг її власнику кафе. Від образи на очі накочувались сльози. Ні Пітеру було не шкода куртки, йому було прикро за те, що з ним так повелись. Пітер відійшов в більш темний куток кафе, і присів за стіл. Йому нікуди було йти. На поверхні його розшукувала поліція, а тут, під землею, він скоріше за все не виживе. Сльози образи і жалю заливали очі, тіло пронизував холод, і його бив озноб. Так просидівши кілька годин, Пітер незчувся як заснув за столом. Йому снилась мати, така ніжна і лагідна.
-	Гей, хлопче. – Пітер відчув що його  тормошать за плече, вертаючи з світу снів.
-	Ми закриваємось. – перед Пітером стояв власник кафе.
-	Мені нікуди йти. – наче сам до себе промовив Пітер.
-	То не моя справа. – відповів Джеральд.
Пітер пристально глянув на власника кафе. Джеральд, в свої п’ятдесят з лишком років бачив багато різних людей, але в погляді Пітера Джеральд побачив загнаного вовка, якому нічого втрачати. Кілька секунд пронизливого погляду, і Джеральд не витримав, відвів погляд.
-	Ну гаразд... Я так зрозумів на поверхню повертатись ти не хочеш чи не можеш. Можеш залишитись на кілька ночей, поки обживешся в підземному місті. Але потім тобі прийдеться піти звідси. Годувати я тебе не збираюся. А кілька ночей, які ти проведеш тут підуть за рахунок твоєї куртки. Ходімо я покажу де ти будеш спати.
Джеральд повів Пітера в підсобне приміщення. Вони йшли темним  коридором, заставленим з одного боку якимись ящиками, і Джеральд освітлював дорогу ліхтарем. В кінці коридору Джеральд відкрив якусь кімнату, і пропустивши Пітера вперед, зайшов слідом. Кімната була невелика, і також була заставлена ящиками. В дальньому кінці кімнати на ящиках було настелено якесь лахміття, на вигляд як ліжко. Повітря тут було ще більш застояне, ніж на вулицях підземного міста. 
-	Ось твої апартаменти. Освітлення тут немає. Вірніше воно є, але термін придатності освітлювальних панелей давно вийшов. Так само як вийшов термін придатності цього обладнання, що в ящиках. Так що красти тут нічого. Дивись тільки пожежі не зроби, але я тебе ззовні зачиню, про всяк випадок, якщо зробиш пожежу, то згориш першим. Ну все, добраніч. Правда не знаю для чого я все це роблю для тебе. Мабуть старий став. – закінчив Джеральд.
-	Добраніч – відповів Пітер.
Джеральд повільно залишив кімнату, і Пітера огорнула темрява. Що робити далі я вирішу завтра, а зараз потрібно виспатись. Стараючись не думати про голод, Пітер зарився в лахміття, і поринув в сон. 

5.

Прокинувшись в абсолютній темряві, Пітеру нагадав голод і затхле повітря де він знаходиться. Потрібно знайти хоч яке-небудь освітлення. Навпомацки знайшовши свій рюкзак, Пітер ввімкнув комп’ютер, і при світлі екрану роздивився приміщення. На стелі висіло два ряди люмінесцентних панелей. Вилізши по ящиках, Пітер зняв одну панель. Звичайна освітлювальна панель з люмінесцентним ефектом в твердих тілах. Скоріше за все панель іще робоча, просто закінчився термін придатності акумуляторної батареї. Пітер порився в своєму рюкзаку, запасна батарея від комп’ютера підійде. Діставши відпрацьовану батарею, і зачистивши контакти, Пітер поміняв батарею. Кімната наповнилась м’яким світлом. Звичайно при такому освітлені голки збирати не можна, але коліна і чоло залишаться цілі, хоча б щось видно. 
Пітер почав роздивлятись свої тимчасові володіння. По написах на ящиках стало зрозуміло, що в них знаходиться обладнання для життєдіяльності під землею: системи кондиціонування повітря, освітлення, комунікацій, а саме головне було кілька синтезаторів їжі. Так як голод давав про себе знати, Пітер уважніше роздивився цей ящик. По напису на ящику Пітер визначив виробника, рік випуску і модель виробу. Сівши за комп’ютер, і покопавшись в мережі, Пітер знайшов більш детальний опис цієї моделі. Нейроелектронний виріб двадцятилітньої давності. 
Нейроелектроніка  прийшла на зміну радіоелектроніці кілька століть тому. Вона мала багато переваг порівняно з своєю попередницею: низьке енергоспоживання, легка заміна конфігурації, легке перепрограмування, але поряд з усіма перевагами, в неї був один недолік. Нейроелектронна матриця, яка була головним елементом пристрою, була живим організмом. А це значить, що для функціонування виробу потрібно було підтримувати її життєздатність. Крім повітря і постійної температури матриці потрібно було іще міняти картриджі з живлячим розчином, і відходами життєдіяльності, а також невелику акумуляторну батарею.
Скоріше за все в синтезаторі їжі “померла” матриця. Пітер відкрив ящик з синтезатором їжі, і зняв задню кришку з виробу. Так і є матриця мертва. Визначивши розмір і параметри матриці а також марку картриджів Пітер рушив до виходу. Потрібно придбати необхідні запчастини і послухати свіжі новини.
Піднявшись на поверхню Пітер відчув як приємно дихати на повні груди. Від свіжого повітря аж в голові паморочилось. Пройшовши кілька кварталів Пітер знайшов більш-менш пристойне кафе, а завітавши в середину насамперед поцікавився, чи приймають вони платіжні картки. Отримавши позитивну відповідь замовив поїсти. Після півтори доби голодування їжа виявилась надзвичайно смачною. Взявши з собою з десяток бутербродів, кілька пляшок питної води і кілька брикетів до синтезатора їжі, Пітер розрахувався за все це батьковою карткою. Розраховуватись своєю карткою було вкрай небезпечно, так як скоріше всього його картка знаходиться під наглядом поліції. Здолавши голод потрібно знайти те, заради чого він вийшов на поверхню – запчастини до синтезатора їжі і освітлювальних панелей. Йти в пристойний магазин за запчастинами було небезпечно, так як там можуть бути камери спостереження. Потрібно знайти яку-небудь напівлегальну лавку. Поблукавши кілька кварталів, Пітер побачив обшарпану вивіску з написом “Ремонт”. Приміщення з середини було переділено стійкою так, що для відвідувачів залишався невеликий прохід, а більша частина приміщення по інший бік стійки була заставлена столами і стелажами, на яких було накидано гори електронного сміття. Власником майстерні виявився молодий худорлявий хлопець на вигляд двадцятип’яти років.
-	Чим можу допомогти? Є нова іграшка віртуальної-реальності “Місто амазонок”. В ній потрібно захопити місто амазонок. Їх можна брати в полон,  перетворювати на рабинь, ґвалтувати, вбивати, все що хочеш. Все на стільки реально, що пальчики оближеш. Я сам місяць зависаю в ній. Уже дійшов ...
-	Мене це не цікавить. Мені потрібні деякі запчастини. Ось список. – Пітер поклав перед власником аркуш паперу.
-	Так, що в нас тут? Акумулятори, дві матриці, картриджі до них. Гаразд, зараз познаходжу все. А ти поки не скучай. 
Власник лавки пішов ритися по стелажах, шукаючи необхідні запчастини,  ввімкнувши Пітеру якийсь порнографічний канал. На голографічному екрані під стіною два здоровила ґвалтували чотирнадцятирічну дівчину. Це не був звичайний секс, це було справжнє зґвалтування, дівчина пробувала пручатися,  але що вона, така тендітна, могла зробити проти двох накачаних бугаїв.  Пітер старався не дивитись на екран, так як крім відрази, це видовище не викликало ніяких почуттів.
-	Ось, все знайшов. – з’явився власник, виклавши перед Пітером запчастини.
Цього і слід було чекати. Акумуляторні батареї не нові, матриці розгодовані.
Чим більший розмір матриці, тим дорожче вона коштує. І деякі “спеціалісти” купують матрицю меншого розміру, поміщають її в більший контейнер, потім розгодовують її спеціальним розчином. Матриця починає рости, і отримують матрицю більшого розміру. В промислових умовах таке розгодовування проходить, але в кустарних умовах – ні. Така матриця, в ліпшому випадку, працювати зможе, але не так як потрібно, і скоріш за все вона “помре” при встановленні конфігурації. Він мабуть рахує мене повним лохом.
-	Акумуляторні батареї не нові. З цього, що ви принесли, я виберу батареї з зарядом не менше 70-80 відсотків. А відгодовані матриці мені не потрібні, якщо у вас немає оригінальних матриць.
-	Батареї майже нові. А ці матриці прекрасно працюватимуть, я присягаюсь.
-	Відгодовані матриці я не братиму.
-	Ну гаразд. В мене є оригінальні матриці. Для себе беріг. Я зараз принесу
Поки власник закладу ходив за матрицями Пітер відібрав шість батарей. 50-60 відсотків, це максимум на що ці батареї здатні.
На цей раз матриці дійсно були справжні, лише їх вік доходив до “пенсійного”. Мабуть в нього справді нічого нового немає. Але робити нічого, прийдеться брати те, що є. Кілька місяців вони попрацюють, а там потрібно буде знайти нові молоді матриці.
-	Я візьму ці матриці, батареї і картриджі. І вимкніть цю гидоту. – сказав Пітер показуючи на екран, на якому бугаї продовжували глумитись над непритомним тілом дівчини.
-	Гаразд, я думав тобі подобається. – сказав власник, і замість того щоб вимкнути, перекинув на інший телевізійний канал.
Краще б я цього не говорив, подумав Пітер. На весь екран красувалось фото Пітера. 
-	... вдалося втекти. Його фото Ви зараз бачите на екрані. За інформацію про його місцезнаходження призначена винагорода в сумі 10000 кредитів. – закінчив диктор.
-	А я все думаю, де я тебе міг бачити.  То це ти грабанув “Сенеку”, колего. Зі мною не хочеш поділитись? – сказав власник лавки, направляючи на Пітера зброю. –  Скільки ви взяли? Пів мільйона? Мільйон? В будь якому випадку свої десять тисяч я отримаю. А іще говорив, що не подобається зґвалтування, а як же та дівчина, яку ти з приятелем ґвалтував? Ну все, я викликаю поліцію.
-	І ти думаєш, що великі дядьки так запросто віддадуть тобі десять тисяч? Вони знайдуть безліч причин, щоб залишити ці гроші собі. Я й сам бачу багато із них: незаконне копіювання програм, відгодовування матриць, а якщо покопатись, я впевнений, знайдеться й багато інших гріхів. Так що не втішай себе, якщо здаси мене, нічого ти не отримаєш, колего.
-	І ти пропонуєш тебе відпустити?
-	Я пропоную тобі гроші, правда не десять тисяч, а тисячі три з лишком. З тих грошей, що викрали в “Сенеці”  я нічого не отримав, так само як і ту дівчину ніхто не ґвалтував. Вона сама кого хоч зґвалтує. То яке твоє рішення? – запитав Пітер кладучи перед власником лавки свою платіжну картку.
Власник повільно взяв картку, і не зводячи очей з Пітера підійшов до терміналу. Перевіривши стан рахунку, він залишився задоволений, і опустивши зброю прийнявся робити покупки.
-	Гаразд, я приймаю пропозицію. Ти вільний. – сказав власник лавки, і не звертаючи уваги на Пітера, втупився в термінал.
-	Я це забираю. – сказав Пітер, згортаючи батареї, матриці і картриджі в свій рюкзак.
Швидкою ходою залишивши лавку, Пітер вийшов на вулицю. Потрібно негайно звідси тікати, через кілька хвилин тут буде повно поліції. Якщо за мене призначили винагороду, то моя платіжна карта безумовно під наглядом. Пітер щодуху пробіг кілька кварталів, потім звернувши на перпендикулярну вулицю пробіг іще кілька кварталів. Схоже, Пітере, що тебе обклали з усіх сторін. Чи вдасться тобі довго переховуватись, коли  за тебе призначена винагорода? 
Спустившись через інший вхід під землю, і трохи поблукавши підземними переходами Пітер знайшов шлях до свого тимчасового місця перебування. Потрібно бути обережним, можливо вони знають, що за мене призначена винагорода. 
По виразу обличчя Джеральда Пітер зрозумів, що щось сталося. 
-	І що ти шукав в ящику з синтезатором?  – не зводячи погляду з Пітера суворо запитав Джеральд.
-	Я оглянув його, для того щоб полагодити. Ось купив запчастини. – Пітер дістав з рюкзака комплектуючі.
-	І ти можеш це зробити? – вже більш іронічно запитав Джеральд.
-	Я думаю, що так. – невпевнено відповів Пітер.
-	Ти думаєш. А тобі не говорили, що ритися в чужих речах не слід?
-	Але я нічого не вкрав. Я лише дуже хотів їсти, і вирішив полагодити синтезатор.
-	Гаразд, але якщо це тобі не вдасться, то ми вчинимо з тобою так, як ми вчиняємо з злодіями і брехунами.
Пітер повільно направився в підсобне приміщення. За голову Пітера призначена винагорода, то яка різниця, хто виконає вирок, чи судді з верхнього міста, чи це буде самосуд натовпу підземного міста. 
Стараючись не думати про своє становище, Пітер захопився роботою. Насамперед потрібно зчитати конфігурацію з мертвої матриці. На це піде кілька годин. Конфігурація – це внутрішня будова всіх зв’язків в середині матриці. Запустивши процес зчитування, Пітер зайнявся освітленням. Потрібно полагодити іще кілька освітлювальних панелей. Після заміни акумуляторної батареї в трьох  панелях, в кімнаті вже було більш менш пристойне освітлення.
По результатах зчитування комп’ютер видав шість різних варіантів конфігурації. Робочим варіантом був тільки один. Потрібно відсіяти п’ять помилкових. Евристичний аналіз зразу же відкинув два невірних варіанти. Тепер потрібно змоделювати роботу пристрою, для пошуку вірної конфігурації. З пів години часу пішло на створення віртуальної моделі синтезатора їжі, іще пів години на аналіз її роботи. Відсіялось іще два невірних варіанти, залишилось також два. Цього в принципі було достатньо, так як в Пітера було дві матриці, і одна із них би працювала. Але враховуючи вік матриць, і те що ці люди другого шансу Пітеру не дадуть потрібно шукати вірний варіант напевне. Зробивши аналіз прошивки матриці  Пітер відкинув іще один варіант. Залишився тільки один – скоріше за все це і є правильний варіант конфігурації. 
Тепер потрібно встановити конфігурацію. Для цього потрібно спеціальні умови: стала температура і чисте повітря. З температурою іще сяк так можна миритися, а от із чистим повітрям потрібно щось придумати. Про те, щоб Пітера випустили на поверхню можна забути. Потрібно доставити чисте повітря сюди, але як це зробити? Потрібно сказати Джеральду.
-	Мені потрібно чисте повітря. – сказав Пітер підходячи до Джеральда.
-	А ти що його зіпсував? – запитав Джеральд, викликавши дружній регіт всіх присутніх. –  Як там ремонт? Просувається? Чи ти нас дуриш, хлопче? 
-	Для того, щоб прошити матрицю мені потрібно чисте повітря, інакше вона помре, так як померло те все обладнання, замкнене в закритому приміщенні.
-	І де я тобі його візьму. Системи кондиціонування не працюють. Чи ти пропонуєш відпустити тебе?
-	У вас є аварійні системи життєзабезпечення?
-	Є, але вони не працюють.
-	Ну тоді відправте кого-небудь на поверхню з будь-яким чистим посудом  об’ємом пів кубічного метра. Там наповніть повітрям, і принесіть сюди.
-	Гаразд, хлопче. Але якщо ти нас дуриш, то потім не нарікай.
Джеральд кивнув, комусь із відвідувачів, і той швидко взявши пластикові бутилі, кинувся виконувати наказ. Видно в Джеральда були свої важелі впливу на цих людей, і його беззастережно слухались.
Кустарні умови конфігурування матриць дались в знаки, і перша матриця “померла”, а з нею і шанси Пітера на виживання скоротились на половину. Але схоже на те, що цим людям не доведеш, що в таких умовах шанси на успіх дуже малі. Потрібно покладатись тільки на вдачу. І вдача не залишила Пітера. Друга матриця чудом залишилась живою. Пітер встановив прошивку, картриджі, замінив батареї, і синтезатор їжі запрацював. Вставивши брикет Пітер замовив своє улюблене картопляне пюре і відбивну. Здалося, що такої смачної їжі Пітер іще ніколи не їв в своєму житті. 
Пітер виніс пристрій з підсобного приміщення і поставив його перед Джеральдом.
-	Він працює. Я хотів вас пригостити. – сказав Пітер.
-	І те, що з нього виходить можна їсти? – запитів Джеральд.
-	Я спробував, дуже смачно. Вік синтезатора біля двадцяти років, і він не дозволяє синтезувати сучасні, екзотичні продукти харчування такі як бродозар чи корум. Але всі класичні продукти харчування він може робити. Спробуйте.
Спочатку власник закладу, а потім і відвідувачі спробували страви з синтезатора. Схоже такої їжі більшість з них не куштувала взагалі, але свої думки в голос не виказував ніхто. Всі нишком поглядали то на Пітера, то на Джеральда. Всі чекали його рішення.
-	Так. Схоже ти коштуєш більше тих десяти тисяч, що за тебе пропонують. – сказав Джеральд.
-	То ви знаєте ...
-	Звичайно. Я знаю все, що діється в верхньому і підземному містах. І можеш бути впевнений, що тут тебе без мого дозволу ніхто не чіпатиме. Розкажи мені про те що сталось, тільки все чесно, так як воно було.
Пітер розповів Джеральду і всім присутнім як його запросили на вечірку, а потім підсунули наркотики, як він зробив заміну реквізитів в платіжному дорученні, як він знайшов трупи Тараї і Ганса, і погодився надалі з ними співпрацювати, потім про мандрівку з Зебо до своєї квартири, про повідомлення по телебаченню, яке означало, що Дана їх прости здала поліції, потім про блокування і відправку Зебо в флаєрі до поліцейського відділку, і нарешті про свою втечу протипожежною евакуацією.
-	Хоча й багато з того, що ти розповів схоже на казку, але я тобі вірю.
-	Я не знаю що мені далі робити. Всього за якусь добу я стільки всього порушив, що вистачить на ціле життя. Мені мабуть все життя доведеться переховуватись тут під землею.
-	А чи не думаєш ти, що ми всі тут правопорушники?
-	Я не знаю. По телебаченню говорили, що тут твориться беззаконня, алкоголізм, наркоманія...
-	Системі вигідно, щоб прості люди так думали. Я тобі розповім, що насправді відбувається тут і на поверхні.
Почалось це близько півстоліття тому. Місто почало динамічно розвиватись. Для будівництва нових багатоповерхових будинків потрібно було багато будматеріалів. І влада всіма правдами і неправдами почала заманювати людей для роботи під землю. Більшу половину своїх обіцянок влада не виконала, і люди поступово почали звідси тікати. В підземне місто почали направляти на виправні роботи людей за дрібні правопорушення, а так як людей не вистачало, то почали направляти і за більш серйозніші проступки. По закінченню терміну покарання мало кому вдавалось вирватись на поверхню, цих людей нікуди не хотіли брати на роботу, і більшість з них так і залишились під землею. Зрозумівши, що ці люди стали заручниками свого становища, влада почала все менше і менше їм платити за роботу. А згодом і зовсім перестала платити, видаючи тільки брикети для синтезаторів, причому в більшості випадків з простроченим терміном придатності. Ці люди назавжди залишились під землею, в них тут почали народжуватись діти. Без пристойної освіти ці діти почали продовжувати справу своїх батьків – для прожиття працювати за кілька прострочених брикетів для синтезаторів їжі. Поступово підземне місто перетворилось на добровільну тюрму. На поверхні нас поліція ганяє, а тут дозволяється або працювати за безцінь, або померти.
-	І ви не пробували відстоювати свої права? – запитав Пітер.
-	Чого не пробували. Пробували. Мирні демонстрації просто розганялись поліцією. Спроби заколоту жорстоко придушувались, всіх головних заколотників забирали, і їх більше ніхто не бачив, а решта просто повертались під землю, і продовжувала своє нікчемне існування.
-	Ну а засоби масової інформації, ви що не звертались до них. В третьому тисячолітті порушення елементарних прав людини – це просто не можливо.
-	За висвітлення цієї інформації будь-яке ЗМІ закривалось, керівництво ЗМІ поповнювало наші ряди, а потім ця інформація спростовувалась владою.
-	То що, звідси вже немає виходу? – запитав Пітер.
-	Мабуть, що ні. Але ти можеш тут прекрасно влаштуватись, зі своїми знаннями і вміннями. Підніматись на поверхню тобі небезпечно, можеш потрапити в руки поліції, а там безслідно пропадеш, як багато з нас. Так, що я пропоную тобі залишитись в мене назавжди. 
-	Гаразд. В мене все рівно немає вибору.

6.

З того часу Пітер залишився жити в підземному закладі Джеральда. Поступово він звикся зі своєю долею. А відволікала його від сумних роздумів робота. В нього її було вдосталь. Підсобне приміщення перетворилось на майстерню. До нього зносили з усього підземного міста на ремонт синтезатори їжі, так як це був основний засіб виживання. Грошей ні Пітер ні Джеральд з людей не брали, так як в них в основному їх і не було. Запчастини брали в основному з інших пристроїв, тільки дещо докуплялось з платіжної картки батька Пітера, або за кошти Джеральда. Бувших в використанні електронних пристроїв було вдосталь, так як все сміття з верхнього міста скидалось в підземне місто, і підземні люди мусили його розносити і ховати в закритих тунелях. 
Пройшов місяць з того часу як Пітер з’явився в підземному місті, але потік непрацездатних пристроїв не зменшувався. І тоді вирішили взяти Пітеру помічників. Троє молодих хлопців: Роберт, Деніс, Ворен і дівчина Джулія тепер допомагали Пітеру. Спочатку було важко, так як вчитель з Пітера був нікудишній, але з часом вони навчились основним принципам пошуку і усунення несправностей, і почали справлятись самі. Пітера тепер відволікали тільки на серйозні поломки. Пітер тим часом зайнявся системою кондиціонування, і вже через тиждень основні підземні вулиці міста наповнились свіжим повітрям.   
Пітер не виходив на поверхню, так розмір винагороди за його голову збільшили до двадцяти тисяч кредитів. В зв’язку з цим Пітера постійно супроводжував охоронець з вірних Джеральду людей. Поступово люди з підземного міста побачили вихід зі свого сірого і безнадійного становища, і цей вихід їм дала не влада, а звичайний сімнадцятирічний хлопець під мудрим керівництвом Джеральда. Люди відчули себе єдиним цілим, стали більш охайні і привітні одне до другого, в них з’явилась надія на краще життя. Вулиці міста стали чистими, і все частіше було чути на вулицях дитячий сміх і веселі розмови дорослих. Але все зростаючі потреби підземного міста призвели до того, що кошти на картці батька Пітера танули з кожним днем. Потрібно було щось робити. Потрібно було шукати джерела надходжень до бюджету підземного міста. 
На нараді, яку зібрав Джеральд довго обговорювали різні плани дій відносно того становища, що склалося в підземному місті. Потрібно було примусити владу рахуватися з жителями підземного міста. В основному обговорювалось два напрямки дій: це мирні демонстрації і відмова працювати. Другий був більш ефективніший, але мав наслідки, які призводили до того, що влада припиняла поставки брикетів, і в підземному місті починався голод. Спалахи протестів, як зрозумів Пітер, виникали з періодичністю раз в кілька років. І тоді або верхнє місто йшло на поступки і збільшувало поставки брикетів, або нижнє місто припиняло страйк і виходило на роботу, втомившись від голодування. Рідко коли переможцем виходило нижнє місто, в основному перемагало верхнє місто. І тоді умови життя мешканців нижнього міста погіршувались іще більше. Це означало, що якщо починати страйк, то потрібно серйозно підготуватись, а почавши страйк не йти ні на які поступки, поки не будуть виконані всі умови. 
Довго слухаючи різні плани дій, Пітер не  витримав і втрутився в розмову.
-	Потрібно знайти те, без чого верхнє місто не може існувати, а в нас воно є. Що робить підземне місто окрім консервації сміття і виробництва будматеріалів. Те і інше можна робити на поверхні, і це буде набагато дешевше і ефективніше. А виходячи з того, що підземне місто досі існує, незважаючи на страйки, то можна припустити, що владі потрібно саме підземне місто, і ще щось, що ви робите.
-	Сміття  привозять, а будматеріали вивозять. А більше ніби нічого й не робимо. – відповів Джеральд.
-	Тоді розкажіть в деталях сам процес того і іншого. – попросив Пітер.
-	Сміття привозять кожен день вантажні флаєри, і скидають через шахту в підземне приміщення, звідки ми його розвозимо в закриті підземні тунелі.
-	Що значить закриті? Що бувають іще і відкриті?
-	Тунелі робить машина для виробництва будматеріалів. Все наше підземне місто – це система тунелів. Нам вказують напрямок в якому прокладати тунель і машина робить тунель в цьому напрямку. Деякі тунелі визначаються як неперспективні, і до них ми вже не повертаємось. Оці тунелі і вважаються закритими, і їх ми засипаємо сміттям. В робочих тунелях з вибраної породи машина робить будматеріали, а сам тунель з допомогою плазмових пальників склепується, щоб він не обвалився. Потім отримані будматеріали відвозимо до найближчої шахти, де їх забирають на поверхню.
-	При теперішньому рівні технологій будматеріали можна робити практично з любої породи, причому на поверхні це буде набагато дешевше. Тоді виникає питання – для чого визначати напрямок прокладки тунелів? Хто працює на тій машині, і хто її обслуговує?
-	На машині працюють наші люди цілодобово по змінах. А один раз на тиждень прилітає броньований флаєр з десятком озброєних солдат і обслуговуючим персоналом. Місце перебування машини очіпляється солдатами, наших людей звідти виганяють, а техперсонал проводить обслуговування машини. Зазвичай після їх відльоту вони корегують курс машини, і визначають новий напрямок.
-	А що вони роблять ви ні разу не бачили?
-	Кілька раз бачили. Зазвичай вони міняють якісь металеві контейнери на інші. Іноді міняють в машині якісь електронні модулі, і коли вини це роблять прилітає худий хлопець, ми його називаємо “студент”, і він з півтора години тарабанить на клавіатурі. Зазвичай після його відвідування курс машини не просто корегується, а кардинально змінюється.
-	Я би хотів оглянути цю машину. І іще таке прохання, не приймати поки ніяких радикальних кроків. Можливо це і є наш козир проти влади верхнього міста.
Пітера, в супроводі посиленої охорони, довго водили мережею заплутаних тунелів, які перетинались в усіх напрямках. Тунелі були близько шести метрів в діаметрі, наче нори, прориті велетенським черв’яком. Незважаючи на м’якість породи,  всі тунелі були старанно оброблені плазмовими пальниками, що заважало їх обвалу. По мірі просування дихати ставало все важче і важче, повітря не вистачало, і воно було гарячим. Разом з тим посилювався гул, і всім нутром відчувався наче невеликий  землетрус. Схоже ми наближались до мети своєї подорожі. Все частіше на зустріч мчали невеликі кари, везучи на собі по кілька будівельних панелей різної конфігурації. 
А ось і сама машина. Наче велетенський кріт, вона повільно вгризалась в породу попереду себе з допомогою масивних чотирьох бурів. Отримана порода подрібнювалась, і по транспортеру подавалась в черево машини. Ззаду машини з плазмової печі випадали іще гарячі будівельні блоки, звідки їх і забирали транспортні кари. Але схоже на те, що машина була занадто довгою. Між жолобом, куди подавалась порода, і плазмовою піччю стояв іще якийсь агрегат. Цікаво що це таке, і для чого він. Пітер уважніше з усіх сторін роздивився незрозумілий пристрій. З одного боку було місце для ключа. Схоже на те, що люди з верхнього міста мають тут якісь свої таємниці. Не знайшовши відповіді Пітер звернувся до робітників.
Працювали біля машини молоді чоловіки і жінки до тридцяти років. Тепло від плазмової печі і недостаток кисню схоже не дозволяли більш старшим тут працювати. Всі вони були вдягнені в захисні костюми на голе тіло. Важкі умови праці наклали свій відбиток на цих людей. Хоча вони і знали хто такий Пітер, але спілкуватись вони не дуже хотіли.
-	Я хотів запитати. – звернувся Пітер до бригадира. – Що знаходиться під отою панеллю, закритою на ключ? 
-	Що там знаходиться, цього ніхто не знає. По крайній мірі ніхто з жителів підземного міста. Це тобі слід запитати нагорі. Кілька років тому один цікавий спробував дізнатись, що там знаходиться. Він з допомогою різака вирізав замок і відкрив ту кляту панель. Після того ні його, ні бригади, що працювала в той час, в живих більше ніхто не бачив. Так що якщо ти хочеш відкрити ту панель, то роби це не на моїй зміні. – неприязно відповів здоровань. 
-	Схоже ви не дуже схильні до спілкування. Тоді іще одне останнє запитання. Коли прилітає бригада для обслуговування вашої машини?
-	Бригада прилітає щосуботи о 10:00. В них можеш запитати більш детальніше те, що тебе цікавить. – з іронією в голосі відповів бригадир.
Пітер не відреагував на іронію здорованя. Схоже, що бажання допомогти розцінюється як набридання і відволікання від роботи. 
Мабуть тут більше нічого робити. Бригада для обслуговування прилітає післязавтра. Отже потрібно приготуватись, і тоді я дізнаюсь всі таємниці. Кілька крихітних камер від поламаних дитячих іграшок мені в цьому допоможуть. Добре що кожен день викидають гори сміття, в якому можна знайти все що завгодно. За наказом Джеральда всі електронні пристрої переглядаються Пітером і відбирається все що може згодитись. 

7.

В день приїзду технічного персоналу з верхнього міста Пітера включили в бригаду робітників. Одягнувши захисний костюм на голе тіло і кілька годин попрацювавши, Пітер вже нічим не відрізнявся від бригади робітників. Піт вперемішку з брудом покривали все тіло, навіть захисні костюми не допомагали.
Пітер встановив дві крихітні камери. Одну на стіні тунелю навпроти панелі з замком, а іншу на самій машині, щоб було видно клавіатуру і екран монітора машини. Звук на зображенні був відсутній, так як мікрофон могли легко виявити під час запису. Броньований флаєр з’явився точно за розкладом, і всіх робітників відтіснили подалі. Дві години напруженого очікування накаляли обстановку, адже якщо би виявили камери, то з усією зміною розправились би в одну мить. Але на щастя ніхто нічого не помітив. Можливо техперсонал вважав людей з нижнього міста занадто примітивними, щоб щось таке витворити. В будь-якому випадку задумане Пітером вдалось. Броньований флаєр відлетів, робітники повернулись до своєї роботи, а Пітер забравши камери, попрямував до своєї майстерні. Потрібно переглянути відзнятий матеріал, можливо з нього можна отримати відповіді на всі питання.
Скинувши обидва відео-файла на свій комп’ютер, і синхронізувавши зображення, Пітер почав перегляд. Оператор за клавіатурою щось викрикував і озброєні люди, на іншому зображенні, виймали металевий контейнер з машини і вставляли інший, який підносили з броньованого флаєра. По тому як несли контейнери Пітер зрозумів, що контейнери, які витягувались з машини були важкі, а ті що підносили з флаєра, були легкі. Дана операція повторювалась кільканадцять разів. Отже, повні контейнери з машини забирались і вантажились в флаєр, а на їх місце ставились пусті контейнери. Тепер залишилось дізнатись, що саме знаходиться в тих контейнерах. Процес заміни контейнерів закінчився, і панель з контейнерами замкнули на ключ. Отже все, що можна дізнатись, то це з камери, що слідкувала за оператором. Оператор за клавіатурою почав виставляти якісь параметри. Здається є щось цікаве – помітив Пітер. Пауза. Збільшення зображення екрану монітора. Ось нарешті і є відповіді на всі запитання. На екрані світився перелік рідкісних металів, хімічних сполук і мінералів. Отже ця машина окрім легального виготовлення будматеріалів, іще підпільно збирала цінні метали і мінерали. Ось для чого потрібно було корегування курсу машини. В залежності від кон’єктури ринку видобувались ті чи інші корисні копалини. Ось чому виробництво велось під землею, сюди ніяку перевірку на мотузку не затягнеш. А так як видобуток вівся підпільно, то ніякої ліцензії на видобуток корисних копалин немає, податки не сплачуються, а хазяїн цієї підпільної схеми має шалені прибутки. Безплатна робоча сила, і звільнення від усіх податків. Схоже що сліди цієї схеми ведуть в верхнє місто, причому на самий верх. І пов’язані на цій схемі як великий бізнес так і верхівка влади з усіма своїми структурами: поліцією, військовими і так далі. От чому влада розганяє демонстрації нижнього міста, і тримає в таємниці, все що там відбувається.  
Ну, Пітере, в тебе уже виробилась звичка потрапляти в неприємності. Адже якщо хоч яка-небудь інформація про незаконний видобуток корисних копалин попаде в ЗМІ, то владі і власнику схеми простіше буде залити все підземне місто пінобетоном і поховати назавжди сліди незаконного видобутку корисних копалин, разом з жителями підземного міста, аніж довго спростовувати, те що стане явним. А так як кошти від видобутку крутяться шалені, то і штрафи будуть шалені, і портфелі будуть летіти один за одним. Схоже тут треба діяти виважено, не поспішати і не наробити дурниць. Потрібно прийняти всі міри безпеки для людей, а вже аж потім починати діяти. 
Потрібно поговорити з Джеральдом. Враховуючи особливу таємність даної розмови Джеральд запросив на нараду тільки найбільш перевірених осіб. Крім Джеральда було присутні іще двоє людей: Горан і Фортер. Пітер розповів про те, що він дізнався з відео-файлів всім присутнім.
Але схоже на те, що не для всіх присутніх ця інформація була новиною. Про те, що машина збирає рідкісні метали і мінерали знала іще одна людина, присутня на нараді. Фортер, давній приятель Джеральда, розповів таку історію. Кілька років тому його син захотів дізнатись, що ховається під закритою на ключ панеллю, і він з допомогою різака зрізав замок і знайшов відповідь. Він встиг розповісти мені, те що знайшов, і те, що ви вже знаєте. Та незабаром вся зміна разом з моїм сином зникла. Я дуже злякався, що і мене чекає те ж саме, і тому нікому нічого не розповів. Мені дуже прикро за свою слабкість, і я дуже радий, що все прояснилось. Хоча я і тепер не знаю, як можна використати цю інформацію.
Фортер закінчив свою розповідь, і на щоках в нього котились сльози. Важко втрачати сина, і кілька років носити в собі таємницю його загибелі. Ніхто й не думав його ні в чому звинувачувати.
-	Ми помстимося за твого сина, і за кожного безневинно вбитого, заради наживи когось там в верхньому місті. – сумно закінчив Джеральд.
-	Потрібно зібрати людей, і розповісти їм все. – продовжив Джеральд.
-	І що це дасть? Це викличе хвилю непокори людей нижнього міста, мабуть найсильнішу з усіх, що раніше були. І влада, побачивши, що таємниця розкрита, і людей більше не можна тримати в покорі,  запросто заллє нижнє місто пінобетоном, і поховає назавжди всі сліди разом зі свідками. – відповів Пітер.
-	І що ти пропонуєш далі нидіти, ніби нічого не сталось, і продовжувати примножувати чийсь капітал? – запитав Джеральд.
-	Ні, я пропоную зовсім інше. Страйки ні до чого не приведуть. Нам потрібно стати незалежними від подачок верхнього міста. Ми і самі могли би добувати метали і продавати їх на  чорному ринку. А коли в нас з’явиться капітал, то ми зможемо диктувати свої умови владі верхнього міста, і вони почнуть з нами рахуватись. – відповів Пітер.
-	Ти пропонуєш красти з машини корисні копалини? Ти забув, що сталось з сином Фортера?  – запитав Джеральд.
-	Ми могли би зробити таку ж саму машину, і тоді би ми не залежали від подачок верхнього міста. От тільки на її виготовлення потрібно кошти, а в нас їх немає. – відповів Пітер.
-	В одному з тунелів є завалена машина більш старішої модифікації, ніж та, що зараз працює. В неї відмовили плазмові пальники, і її привалило породою. Якщо прибрати з півмилі сміття і розібрати завал, то можна до неї дістатись. Але вона там стоїть приблизно десять років, і хто знає в якому вона стані. – втрутився в розмову четвертий співрозмовник.
-	Ти завтра покажеш цей тунель. – звернувся Джеральд до Горана.
-	Як ти думаєш, ту машину можна полагодити? – запитав Джеральд в Пітера.
-	Я думаю, що так. І це наш єдиний вихід. І ще одне, про нашу розмову не повинен ніхто знати як в нижньому місті, так і в верхньому.  – відповів Пітер.
-	Тоді завтра потрібно зібрати людей, і почати  розбирати той тунель від сміття. Для цікавих говорити, що для пошуку електронних запчастин.  – сказав Джеральд.
Дві  доби пішло на прибирання тунелю. Працювали всі від старого до малого. Не чіпали тільки бригади, які обслуговували машину верхнього міста, щоб не викликати підозри і не провокувати владу. Після цього, по наказу Джеральда, зібрали два десятки надійних людей і почали відкопувати з під завалу машину. Це вже була машина нижнього міста, їх надія на краще життя. Цілий тиждень пройшов, поки до неї дістались. Не зважаючи на те, що пройшло стільки часу, машина доволі добре збереглась. Залишилось її тільки відремонтувати.
Пітер оглянув машину. Поломок вистачало, але часу і натхнення в жителів нижнього міста теж достатньо. Насамперед потрібно зарядити акумуляторні батареї, а для цього потрібне потужне джерело енергії. Це можна зробити біля справної машини, і демонтовані батареї повезли на підзарядку. Добре, що помічників в Пітера було предостатньо. Пітер тим часом оглянув електронну частину. Тут прийдеться повозитись. Запустити електронну частину машини в тому вигляді, в якому вона спроектувалась не складно, але проблема в іншому. Діло в тім, що якщо залишити все так як є, то скоріше за все їх вистежать, так як машина постійно буде відсилати звіти про свою роботу своєму попередньому власнику. Отже потрібно замінити фізичну адресу машини в мережі на іншу. Наприклад на адресу якої-небудь кавоварки, чи синтезатора їжі. Окрім цього потрібно переробити все програмне забезпечення машини, щоб не було ніяких сюрпризів в роботі. Пітер визначав керуючі коди всіх елементів машини:  двигуна, ходової частини, бурів, плазмової печі, корпускулярного детектора, адже прийдеться керуючу програму писати по-новому. Деякі частини старої програми Пітер зберіг, там де не було незрозумілих підпрограм. 
Через добу акумуляторні батареї було заряджені, а Пітер закінчив описувати керуючу програму для ходової частини. Машина страшенно грілась, але могла вже сяк-так рухатись. На радощах бригада почала вітати Пітера з їх маленькою перемогою. Всі хлопці потисли Пітеру руку, а дівчата його обцілували. 
-	Цієї ночі я твоя. –  шепнула Пітеру на вухо найгарніша дівчина Джесіка.
-	Я вас усіх також вітаю з цією перемогою. Але в нас іще дуже багато роботи, щоб довести машину до ладу. І я сподіваюсь, що з вашою допомогою ми все здолаємо. Іще раз хочу наголосити на таємності нашої місії. Ніхто, навіть найближчі родичі не повідні знати, чим ми тут займаємось. Лише так ми зможемо отримати результат, і залишитись в безпеці. – закінчив Пітер.
Ввечері всі втомлені, але задоволені розходились по домівках. Біля машини залишили охорону. Джесіка тримала Пітера за руку і безперестанку щось щебетала. Це була дуже вродлива дівчина з зеленими очима і правильними класичними рисами обличчя. Підземне життя наклало й на неї свій відбиток. Окрім грації кішки і вольової вдачі Джесіка була фізично розвиненою дівчиною. Це Пітер відчував по силі, з якою вона тримала його за руку. Було таке відчуття, що це вона вела Пітера, а не він її. 
Шаленої пристрасті Джесіки не було меж. Пітер відчував себе наче іграшкою в її сильних і ніжних руках. Пітер збився рахувати оргазми і свої і Джесіки. Здавалось, що вже нічого не можна зробити, але вправні руки і губи Джесіки знову приводили зброю Пітера в бойовий стан, і все повторювалось знову. Вже аж під ранок їм обом знесиленим вдалось провалитись в міцний сон.
Зранку Пітер з Джесікою спізнились на кілька годин. Коли вони прийшли, хлопці з бригади вже порались біля машини. Вони зайнялись механічною частиною машини. 
-	Джесіка, ти там, обережніше, нехай він хоч машину відремонтує, а вже потім буде тебе “ремонтувати”. – жартували хлопці.
-	Пітер добре вправляється і з машиною і біля мене. – не засмучувалась Джесіка.
-	Ти хоч не навантажуй його “роботою”, ти в нас дівчина “гаряча”, і він так довго не протягне. – не вгамовувались хлопці.
Так за жартами ремонт машини просувався швидко. Пітера спочатку бентежили прості і відверті жарти хлопців над ним та Джесікою. Але в цих жартах не було ні грама зневаги чи зверхнього ставлення. І Джесіка спокійно до них відносилась, навіть іноді підігравала хлопцям. 
Поступово таке життя Пітеру почало подобатись. Цілий день важка праця біля машини, потім пів ночі кохання з Джесікою. Ремонт просувався доволі швидко. Через дві неділі машина працювала вже так як потрібно. Потрібно було лише відстроїти корпускулярний детектор для збору корисних копалин. За ті роки, що машина стояла, змінилось багато технологій, і на теперішній момент цей детектор морально застарів. Ним можна було видобувати тільки деякі метали і мінерали, на які зараз був попит. Але це пусте, поки можна буде збирати те, що є, а потім можна буде детектор модернізувати.

8.

Нарешті машина почала давати першу продукцію. З будівельних панелей почали будувати прямо в тунелях нове місто. З старим містом воно було з’єднано одним тунелем, і на вході поставили багаторівневі перегородки, щоб вони витримали натиск пінобетону, або абордажну атаку важкої артилерії, при необхідності. 
З’явились перші метали і мінерали для продажу. Джеральд зайнявся фінансовою стороною. Він знайшов надійного замовника, який погодився за шістдесят відсотків від ринкової вартості забирати оптом корисні копалини. В нижньому місті з’явились власні кошти. Незважаючи на те, що корпускулярний детектор не розпізнавав іще всі елементи, це були шалені гроші. Зареєстрували декілька підставних фірм, і через них почали закуповувати все необхідне обладнання для підземної життєдіяльності. Почали планувати майбутні доходи і видатки. Для збільшення доходної частини потрібно було негайно модернізувати корпускулярний детектор. Це би збільшило доходи принаймні в два рази. Але на його купівлю іще грошей не було, та й купувати його було не вигідно, бо прийшлось би платити податки владі, яка нічого не робила для благополуччя жителів підземного міста.
 Вихід з даної ситуації знайшли доволі простий і оригінальний. Існуючий корпускулярний детектор збирав всі потрібні корисні копалини за один прохід породи через нього. Тому, щоб його не чіпати, всі інші мінерали вирішили збирати до основного корпускулярного детектора. Для цього потрібно було збільшити довжину машини. І на цьому місці поставити декілька допоміжних корпускулярних детекторів, кожен з яких буде настроєний на збір одного якого-небудь мінералу. Ці допоміжні корпускулярні детектори будуть стояти один за одним, і будуть збирати кожен свій метал чи мінерал. Це дасть змогу їх нарощувати, при  необхідності, або демонтувати, не припиняючи технологічний процес.
Крім того економія коштів була іще в тім, що виготовити такий допоміжний корпускулярний детектор на один мінерал в кустарних умовах було не складно.  Причому процент видобування і чистота отриманого мінералу була набагато вищі.
Через кілька днів все необхідне для збільшення довжини машини було закуплене. Прийшлось на добу призупинити роботу машини, поки подовжували шасі, бури і корпус. Коли все закінчили, виявилось, що машина стала занадто важкою. Потрібно було зменшувати масу машини. Було вирішено замовити бури і деякі несучі конструкції з композитного матеріалу. Це дозволило би зменшити масу машини відсотків на тридцять. Поки виготовляли нові бури Пітер займався виготовленням допоміжних корпускулярних детекторів. Прийшлось посидіти з кілька годин в мережі в пошуках різних конструкцій.
Пітер знайшов оптимальну конструкцію корпускулярного детектора, і захопився його виготовленням. Велику допомогу йому надавали жителі підземного міста. Молоді хлопці і дівчата, які волею долі ніколи і ніде не здобували освіти, по крупинках здобували освіту на практиці. Виконуючи завдання Пітера, вони наче губка всмоктували знання. Влада залишила їх неосвіченими, адже неосвіченими людьми дуже легко керувати, і тримати їх в покорі. А з допомогою Пітера вони отримували не тільки освіту, але й надію на краще життя для себе і своїх дітей.
Нарешті перший допоміжний корпускулярний детектор був готовий. Вирішено було його використати для видобування найдорожчого мінералу – татонію. Цей мінерал був відкритий зовсім недавно, і почав використовуватися для виготовлення корпусів зорельотів. Його використання надавало багато переваг порівняно з іншими матеріалами. Це і зменшення ваги, збільшення міцності, зменшення нагрівання корпусу при швидкостях близьких до швидкості світла. Всі ці переваги даного мінералу призводили до того, що ціна на нього невпинно росла.
Іще з доба пішла на те, щоб настроїти допоміжний корпускулярний детектор на найбільший вихід татонію. І вже через кілька днів контейнер з татонієм був повний. В породі, де знаходилось підземне місто, концентрація даного мінералу була дуже високою. Доходи підземного міста зросли до недосяжної цифри. Це водночас і радувало і лякало. Радувало те, що можна буде вирішити всі проблеми підземного міста, а лякало те, що такі величезні прибутки не можна буде довго приховувати, і рано чи пізно влада про все дізнається.
Було вирішено відкрити іще декілька підставних фірм для збуту корисних копалин на двох інших заселених планетах системи Дарагон: на Зайлі і Вагі. Це дасть змогу хоч трохи зменшити фінансові потоки планети Синека, і відвернути їх на інші планети системи Дарагон. Було зафрахтовано кілька транспортних суден, які невпинно циркулювали між Синекою та Зайлою і Вагою. 
В самому підземному місті почалось велике будівництво. Задля безпеки всіх жителів старого підземного міста було вирішено переселити в нове підземне місто. Але для цього потрібно було побудувати багато житлових приміщень, інфраструктуру, комунікації і тому подібне. Це необхідно було для того, щоб зробити людям пристойні умови для життя і повністю виключити контакти з верхнім містом. 
Бригади, що працювали в новому підземному місті, тут же і оселились. Пітер  з Джесікою також отримав нову квартиру. Тепер вже не потрібно було в кінці робочого дня повертатись в кафе до Джеральда. Джеральд залишився керувати старим містом, а Пітер – новим містом. На машині працювало позмінно чотири бригади. Всі працювали з завзяттям, тому що вони працювали на себе. Окрім того умови праці тут були набагато кращі, ніж біля старої машини. Система кондиціонування прекрасно справлялась зі своєю роботою, і в усьому новому місті була постійно стала температура і свіже повітря. 
Нове місто з кожним днем розросталось, відповідно і жителів старого міста поступово почали сюди переселяти. Пітер метався по місту, вирішуючи нагальні проблеми. Джесіка вже не працювала в бригаді біля машини, так як людей вже було вдосталь. Пітер придбав для неї комп’ютер, і вона кожен день сиділа за ним, проводячи по кілька годин в мережі.
Одного разу Пітер раніше повернувся додому, так як залишив план міста вдома. Знайшовши плани, Пітер заглянув подивитись, що робить Джесіка. Його кохана напівлежала на ліжку з шоломом віртуальної реальності на голові. Мабуть якась навчаюча програма, подумав Пітер. Він вже хотів був повертатись на роботу, але на мить замилувавшись Джесікою, він зрозумів, що це не навчаюча програма. По рухах Джесіки в кібернетичному сні стало зрозуміло, що це якась віртуальна іграшка. Нараз рухи Джесіки стали активнішими, вона наче почала від когось відбиватись. Її гарне, довершене тіло вкрила роса, дихання участилось. Пітер наче зачарований дивився за рухами своєї коханої, і в цей момент її тіло вигнулось дугою, і востаннє стрепенувшись, затихло. Кімнату наповнив нічим не зрівняний, і такий знайомий запах Джесіки. В неї був оргазм. Ну ти й розважаєшся, подумав Пітер. Намагаючись не шуміти, Пітер залишив Джесіку, і повернувся до роботи.
Весь день в Пітера перед очима стояла картина побачена вдома. Мабуть треба буде більше уваги приділяти Джесіці, адже через роботу Пітер залишив її на одинці з собою. Замовивши натуральних продуктів і напоїв Пітер ледь дочекався закінчення зміни, помчав додому. Зазвичай він затримувався набагато довше, але сьогодні в нього не було бажання працювати.
Джесіка зустріла Пітера як звичайно. Вона не підозрювала, що Пітер повертався додому і бачив її з дротами на голові.
-	Ти сьогодні дуже рано. Щось сталося? – запитала Джесіка.
-	Ні все нормально. Я купив натуральних продуктів і напоїв. Сьогодні будемо святкувати. – збрехав Пітер.
-	А що будемо святкувати? – допитувалась Джесіка.
-	Справи йдуть прекрасно. Через місяць можна буде переселити всіх жителів з старого міста сюди.
-	То тоді й будемо святкувати.
-	Тоді буде ніколи. Коли влада перестане отримувати дармові корисні копалини, тоді почнуться утиски. Вони й зараз можливо про щось здогадуються, але поки метали надходять, то дивляться на все крізь пальці. А от коли поставки припиняться тоді почнеться справжня боротьба знедолених і покинутих проти зажирілих і нахабних. 
-	То можливо не переселяти всіх...
-	А хто вирішить кого переселити в нормальні умови, а кого залишити в жалюгідних умовах? Ні якщо переселяти, то всіх. Тільки разом ми зможемо перемогти. 
Натуральні продукти, за які Пітер заплатив шалені гроші, виявились не такі смачні, як з синтезатора їжі. Все через те, що вони не мали біологічних домішок. Але вони були дуже поживні, порівняно з штучними. Відчувалась приємна важкість у шлунку, яка довго не проходила. Організм, отримавши натуральні продукти, довго розбирався з справжніми вітамінами і амінокислотами третього порядку. В синтезаторі їжі синтезувались тільки вітаміни і амінокислоти другого порядку, і то не всі.
-	Мені здається, що я набрала вагу. Причому кілограмів з десять. – дивувалась дивним відчуттям Джесіка.
-	Це не страшно. Через кілька годин це відчуття пройде. Окрім того я знаю спосіб як можна приємно позбутися цієї важкості.
Знесилившись від натуральної їжі і кохання, Джесіка вмить поринула в глибокий сон. Зачекавши іще з пів години, Пітер піднявся з ліжка. Потрібно буде дізнатись чим займалась Джесіка в мережі, які сайти відвідувала. Хоча з одної сторони було не ввічливо втручатись в особисте життя Джесіки, але насамперед для її же безпеки потрібно було все перевірити. Мережа захоплює, це Пітер знав добре. Кілька його однокласників назавжди залишились в ній. Мережа – це  наче наркотик. Спочатку це захоплення, а з часом це захоплення перетворюється на необхідність.  Потім мережа тебе на стільки затягує, що ти все менше і менше часу приділяєш реальному життю. А згодом реальне життя тебе зовсім не цікавить з його проблемами і недоліками. В мережі можна стати тим, ким ти хочеш бути: мільйонером, ловеласом-коханцем, полководцем. А після дуже не хочеться повертатись до сірої реальності. 
Суспільство вже звикло з тими непоодиноким випадками, коли особа, перейшовши на апарати підтримки життєдіяльності, на кілька місяців пропадає в мережі. В результаті цього людина знесилюється, і потрібно з пів року, щоб повернути її до первісного стану. Бувають також і летальні випадки, коли організм не витримує фізичного і нервового перенапруження, і людина помирає з шоломом віртуальної реальності на голові. Про таких говорять, що їх забрала мережа. Окрім того бувають випадки коли хтось, зламавши захист шолома віртуальної реальності, отримує доступ до мозку іншої людини. В результаті таких дій з постраждалим можна зробити все, що завгодно: від звичайного зомбування – перетворення на раба,  до навіть вбивства. Все залежить тільки від вміння і терпіння того, хто атакує. 
Все це Пітер прекрасно знав і розумів. Потрібно було запобігти тому, щоб Джесіка не підсіла на цей “віртуальний наркотик”. А тепер подивимось куди заходила, Джесіка і що робила в мережі. Так і є – звичайні популярні жіночі сайти. Середньовічні замки, рицарі на білих конях, рицарські турніри за право поцілунку, квіти на латах в переможця. Але це зовсім не співпадає з тим, що бачив Пітер. Щось тут не те. Ага, от у чому справа, коли переходиш на наступний рівень, тебе попереджають, що він більш жорсткіший, і при цьому, тобі пропонують знизити рівень захисту шолому. Наступний рівень вже співпадає з тим, що бачив Пітер: викрадення принцес, розбійники, брутальне ставлення до осіб протилежної статі і до осіб нижчих за рангом, зґвалтування. На наступному рівні захист шолому пропонується іще знизити. При цьому сюжет стає іще більш жорстоким: підземелля, в’язниці, жорстоке ставлення охорони, групове зґвалтування.
Ну звичайно, з кожним наступним рівнем пропонується знизити рівень захисту шолому. В кінці кінців мабуть пропонується відключити захист повністю, і тоді шлях до мозку відкритий. З такою людиною можна робити все, що завгодно. Мабуть не потрібно було купувати для Джесіки комп’ютер. Але вже і забирати його пізно. Потрібно щось придумати. Заблокувати доступ на більш небезпечні сайти – це нереально. Їх щодня з’являється по кілька десятків, за всіма не вслідкуєш. Єдиний вихід – переробити шолом так, щоб програмно не можна було знижувати рівень безпеки. Найліпше взяти шолом десятилітньої давності, в них тоді іще не було  функції  по зниженню рівня захисту. Здається я бачив такий шолом в майстерні. 
Пітер знайшов серед електронного мотлоху шолом. Це те, що потрібно. Насамперед Пітер розібрав шолом віртуальної реальності. Потрібно заблокувати контакти, через які найбільш легше отримати доступ до мозку. Таких точок є дві. Без них відчуття будуть не такі гострі й реальні, але безпека буде набагато вища.  Тепер тільки залишається адаптувати його під сучасний інтерфейс. Іще з годину Пітер програвся з програмою адаптації. Ну мабуть усе. Рівень захисту постійний, і програмно його змінити не можливо. Мабуть Джесіці скоро набриднуть ті рицарі на білих конях, і вона повернеться до реального життя. 
Пітер знищив небезпечний шолом, і залишив перероблений шолом для Джесіки. Тепер можна не турбуватись за її безпеку. Задоволений своєю роботою, Пітер пригорнувся до коханої, і вмить поринув у глибокий сон.

9.

 Роботи в підземному місті вирували повним ходом. Місто розрослось до неймовірних розмірів. Тепер воно вміщало більше половини всіх жителів. Причому кожен житель, кожна сім’я мала свою квартиру. Окрім того свіже повітря і пристойна їжа була доступна кожному жителю підземного міста. Бажання працювати нагороджувалось пристойною зарплатою, а охочих працювати в нормальних умовах було вдосталь. 
На останній нараді у Джеральда було вирішено переходити на легальну діяльність з видобутку корисних копалин. Це дасть змогу торгувати металами і  мінералами без посередників. Окрім того потрібно буде переселити останніх жителів в нове місто. 
Як не дивно, ліцензію на видобуток корисних копалин вдалось отримати досить легко. Якщо не рахувати величезних хабарів, які прийшлось заплатити чиновникам з різних інстанцій, то все пройшло досить вдало. Вже через кілька днів зареєстрували легальне підприємство з видобутку корисних копалин “Надія”. Власниками підприємства “половина на половину” стали Пітер та Джеральд. Модернізована машина тепер давала змогу видобувати всі відомі корисні копалини, на які був попит на ринку. Причому при необхідності, її легко було перестроїти на видобуток інших корисних копалин. Кожних десять днів проводився ретельний аналіз кон’єктури ринку, і затверджувався план видобутку на наступних десять днів. По деяких металах і мінералах підземне місто було монополістом, і це давало змогу диктувати свої умови і ціну. Поступово підземне місто набувало ваги в суспільстві. Також почало змінюватись ставлення жителів верхнього міста. 
Нарешті переселення останніх жителів старого міста відбулось. Їх радо зустрічали рідні і близькі. Не обійшлось і без невеликого святкування. Алкоголь і наркотики все так само мали свою вагу. Окрім того кілька клонів-повій виконували будь-які забаганки всіх охочих. Мабуть, гасло “хліба і видовищ” справедливе у всі часи.
Поступово життя в підземному місті ввійшло в свою колію. Люди отримували достойну винагороду за свою важку працю. Умови їх життя і побуту вже нічим не відрізнялись від життя і побуту жителів верхнього міста. Як не дивно, але їх ніхто не чіпав. Пітер розраховував, що влада, чи власник старого міста з’явиться з претензіями, але цього не сталось. Нове підземне місто продовжувало жити своїм спокійним і розміреним життям. Єдине, що відбулося, це те, що старе місто залили пінобетоном. А на поверхні над ним влада почала будувати новий житловий мікрорайон. Можливо, так влада вирішила заладити проблему нижнього міста, адже всі були задоволені страйки припинились, а надходження в бюджет зросли вдвічі за рахунок нижнього міста. Єдиний, хто мабуть був незадоволений, так це власник старої підпільної схеми з видобутку корисних копалин. Він втратив свої доходи. Але хто він – це було не відомо. 
Та незабаром сталось те, що мало статись. Пітер повернувся додому,  і застав Джесіку з шоломом віртуальної реальності на голові. Але це був не той безпечний шолом, який Пітер для неї переробив. Це був новий сучасний шолом, як кажуть з усіма “наворотами”. Пітер перевірив рівень безпеки, виставлений на шоломі, і мало не зомлів. Рівень безпеки – 0. Це значить, що вона, для гостроти відчуттів, вимкнула захист повністю. І тепер хто завгодно може заволодіти її мозком. Потрібно діяти негайно. Потрібно її повернути. Знімати шолом не можна, інакше вона просто помре. Потрібно, щоб вона сама захотіла повернутись. Але якщо її вже хтось контролює, то щоб її повернути потрібно згода на повернення і її і того іншого. Пітер підключився до мережі і переглянув журнал Джесіки. Так і є вона потрапила в залежність до іншої особи. А по тих командах і наказах, які вона виконувала, стало зрозуміло, що це неповнолітня особа. Пітер звичайно міг зашкодити цьому неслухняному хлопчиську, і повернути Джесіку, але він цього не хотів робити. Він вирішив повернути Джесіку по-доброму, поговоривши з цим хлопцем в реальному житті. Пітер визначив фізичну адресу комп’ютера цього хлопця. Потім по ній визначив виробника. Покопавшись іще з пів години в мережі, Пітер знайшов того, хто придбав цей комп’ютер. Все, тепер в мене є адреса цього неповнолітнього шкідника.
Прихопивши з собою кілька тисяч кредитів для відкупу Джесіки у хлопця, Пітер помчав за отриманою адресою. Скоріш за все вдасться отримати Джесіку назад, потрібно лише щоб хлопець наказав їй повертатись. На крайній випадок можна буде налякати цього юного хакера, адже в Пітера були докази того, що він незаконно отримав доступ до мозку іншої людини. А це є порушення закону, і тягне за собою кримінальну відповідальність.
 Але схоже, що Пітер запізнився. Прилетівши на флаєрі за отриманою адресою, Пітер застав відчинену квартиру, а в ній іще теплий труп молодої жінки, схоже матері того хлопця. Самого хлопця в квартирі не було. По безладу в квартирі Пітер зрозумів, що тут хтось щось шукав. Записи в домофоні і в камерах спостереження були стерті, схоже що працювали професіонали, і не залишили ніяких слідів. Пітер знайшов розбитий комп’ютер того хлопця, можливо хоч щось можна буде відновити, чи знайти хоч які-небудь зачіпки, щоб повернути Джесіку. 
Залишивши пограбовану квартиру, Пітер помчав назад в підземне місто. Потрібно буде спробувати відновити дані з зіпсованого комп’ютера, можливо там є кодове слово для повернення Джесіки. 
Повернувшись додому Пітер насамперед оглянув комп’ютер того хлопця. Більшу частину даних можна буде відновити, зіпсовані тільки декілька модулів. Пітер зробив пасивне сканування, і зберіг копії всіх модулів пам’яті, тепер залишилось саме основне – зібрати ці дані до купи, і отримати зліпок всього того, що було в комп’ютері. Проаналізувавши загрузочну область комп’ютера, Пітер визначив тип і версію операційної системи. На основі цих даних справи пішли краще. Пітер визначив розмір і межі операційної системи, і зразу ж відкинув ці дані, вони його не цікавили. Залишилась область даних, вона і цікавила Пітера. Пройшло кілька годин перш ніж дані почали складатись в зрозумілу послідовність.  
Нарешті більш-менш зібравши дані, Пітер почав їх переглядати. Звичайні дані чотирнадцятирічного хлопця, в якого прокинулись гіперсексуальні потяги – купа всіляких еротичних кліпів, і тому подібне. Переглянувши іще з кілька файлів Пітер переконався, що це з цього комп’ютера віддавались накази Джесіці. Але на жаль Пітер так і не знайшов серед даних кодове слово, яке поверне Джесіку в реальний світ. Та Пітер знайшов зовсім інше. Комп’ютер був приєднаний до системи спостереження квартири. Можливо хлопець підглядав за своєю мамою. І на ньому зберігся файл за той день, коли відбулося пограбування і вбивство мами хлопця. Переглянувши кілька раз відеозапис Пітер зрозумів – ніякого пограбування не було. Двоє людей в формі офіцерів поліції подзвонили в домофон. Хазяйка квартири швидко їм відчинила, і запросила зайти. Впевнившись, що в квартирі знаходиться тільки вона і її чотирнадцятирічний син один з офіцерів вихопив зброю і пристрелив її. Інший офіцер зайшов в кімнату до хлопця, і зв’язавши йому руки, заніс його до флаєра. Потім один із них пожалкував, що потрібно було жінку спочатку зґвалтувати, а потім вже вбивати. На що, інший відповів, що шеф їм голову відкрутить, якщо вони хоч на міліметр відхиляться від плану. Потім вони почали робити в квартирі безлад, повитирали записи з домофону і камер спостереження. На цьому запис переривається, це мабуть один із них зламав комп’ютер. 
Схоже це не професіонали, вони працювали за вказівкою. Професіонали забрали би комп’ютер і записи з домофону і камер спостереження з собою. А вже вдома би гарантовано їх знищили, розламавши все на малесенькі шматочки. Так, що для справжньої поліції залишились зачіпки на стертих носіях, які можна легко відновити.
Знесилившись, і не знайшовши те, що шукав Пітер поринув у короткочасний сон. Та не вдалось Пітеру поспати. Крізь сон Пітер почув як його будять. Кілька годин, які Пітер проспав не принесли відпочинку. Розплющивши очі Пітер побачив Джеральда і іще кілька людей з його оточення. По суворому виразу обличчя Джеральда Пітер зрозумів, що щось сталося.
-	Ти вчора був у верхньому місті? – запитав Джеральд.
-	Так. У мене були деякі справи. – відповів Пітер.
-	Щось не подобаються мені твої “справи”. По новинах передали, що вбито молоду жінку, її неповнолітній хлопчик пропав. Тебе підозрюють у цій справі. Винагорода за тебе зросла до пів мільйона кредитів. Що ти на це скажеш?
-	Так я був у тій квартирі, бачив іще теплий труп молодої жінки, безлад в квартирі. Я забрав зіпсований бандитами комп’ютер, і відновив дані які на ньому знаходились. На відеозапису видно вбивцю і його спільника. Вони працювали за чиєюсь вказівкою. Сьогодні я планував знайти їх імена і дізнатись на кого вони працюють.
Пітер показав відеозапис з комп’ютера хлопця всім присутнім.
-	Ну гаразд, ти нікого не вбивав і не викрадав, але що ти робив в тій квартирі. В тебе якась манія потрапляти в неприємні історії.
-	Джесіка лежить в кібернетичному сні, її волю і вчинки контролює цей хлопчина. Без його дозволу вона не вийде зі сну. Я хотів з ним поговорити, щоб він відпустив Джесіку, запропонувати йому гроші і таке інше, але схоже я запізнився. Хлопець пропав, і єдина надія про щось дізнатись так це знайти тих бандитів.
-	Я їх знаю, це відомі “відморозки-мокрушники” Стилет і Жора, так здається їх кличуть. Але якщо, ти їх і знайдеш, вони тобі нічого не скажуть. Потрібно знайти замовника. Я підішлю своїх хлопців, відомих в кримінальних кругах, можливо їм щось вдасться дізнатись. А ти сиди тут, з квартири ні ногою. На дверях будуть стояти мої люди. Все, що потрібно, тобі принесуть. Потрібно перечекати. – закінчив Джеральд.
-	Може цей запис передати в поліцію? – запитав Пітер.
-	Ні, ще рано. Замовник може прибрати виконавців, і тоді всі сліди пропадуть. А так є шанс вийти на замовника. 
Всі вийшли, і залишили Пітера самого. Ну і добре, хоч висплюсь, подумав Пітер, і поринув у глибокий сон.
Вже аж під вечір з’явився Джеральд.
-	Ну, що вдалося щось дізнатись? – запитав Пітер.
-	Ні. Відомо тільки, що виконавці сіли в маршрутний флаєр на площі Серебана. Вже в самому флаєрі з ними зустрівся посередник, і передав замовлення і аванс. Це все. – сумно закінчив Джеральд.
-	Так, площа Серебана. Дуже добре. Якого дня була зустріч, і в якій половині дня?  – запитав Пітер.
-	Позавчора, в другій половині. А що це дає? – запитав Джеральд.
-	На площі Серебана стоять камери спостереження, і можна побачити посередника. Я зараз. – відповів Пітер.
Пітер вийшов на сайт комп’ютерного магазину, який знаходився на площі Серебана,  і оформив термінове замовлення з камер спостереження. Вони надавали таку послугу, звичайно за гроші. І вже через кілька хвилин Пітер з Джеральдом  переглядали отриманий файл. Відеоспостереження  на площі велась з потужних чотирьох камер з усіх сторін, так що в будь-який момент часу можна було бачити все, що там робиться. Ревниві чоловіки, жінки, колеги по роботі, конкуренти могли замовити відео-файл про іншу особу. Мабуть, в комп’ютерної фірми було багато замовлень, тому, що все було видно до найдрібніших подробиць. Звук був відсутній, але він був і не потрібний, так як при такій якості зображення його можна було легко відтворити на комп’ютері по губах.
А от і наші “поліцейські”. Пітер збільшив зображення двох знайомих вже осіб, і запустив програму відтворення звуку.
-	Та я не знаю хто він такий. Прийшло стандартне повідомлення, що є робота. Приходьте на площу Серебана на зупинку маршрутного флаєра, і чекайте, з вами зв’яжуться.
-	Ой не подобається мені ця “робота”, тут камери на кожному вікні. Чи не підстава це. 
-	Та не схоже, джерело надійне, просто боїться замастити свої білі ручки.
-	Щось не дуже хочеться гнути спину десь на задвірках всесвіту в урберійових рудниках.
-	Та не бійся ти так, за твій “послужний список” тебе ні на які рудники не візьмуть. Зразу тю-тю. – один з бандитів провів великим пальцем по горлу, показуючи, що може статись. 
-	А твій “список” хочеш сказати менший?
-	Та ні, майже такий самий.
-	Якщо іще п’ять хвилин нікого не буде, я вшиваюсь звідси.
-	О, здається прийшло повідомлення. “Сідайте в маршрутний флаєр”.
-	І все? А в який сідати?
-	Ідіот. В оцей. Побігли.
Найманці сіли в маршрутний флаєр, і він почав набирати висоту.
-	Ну, тепер в нас є деякі зачіпки. По перше – це пасажири маршрутного флаєра. Схоже один із них і є посередником, чи представником посередника. По друге – повідомлення, яке прийшло на кишеньковий комунікатор, можна відстежити. Але щоб його відстежити потрібно знати електронну і фізичну адресу комунікатора найманців. – промовив Пітер.
-	Якщо його потрібно викрасти, то це можна організувати. – повідомив Джеральд.
-	Ні, викрадати не потрібно. Можна просто на деякий час “позичити” комунікатор, зчитати з нього всю інформацію, а потім повернути назад. Це займе всього декілька хвилин. Я зараз підготую пристрій для зняття інформації.
Кілька модулів пам’яті,  стандартний порт для приєднання до комунікатора і керуюча програма – це все, що потрібно для низькорівневого отримання дампа пам’яті комунікатора. 
-	Ось пристрій готовий. Його потрібно приєднати до комунікатора, натиснути цю кнопку, і зачекати поки не засвітиться зелений індикатор. Потім комунікатор можна відєднати, і повернути власнику. Потім, зчитавши дані з пристрою, можна визначити відправника повідомлень. – Пітер передав Джеральду пристрій. 
-	Є в мене вправні хлопці, вони миттю це організують. – відповів Джеральд, взявши пристрій залишив Пітера на одинці.
Ну а зараз час “познайомитись” з пасажирами маршрутного флаєра. Завдяки прозорим вікнам флаєра, можна було бачити всіх пасажирів. Пітер зробив фото всіх дванадцяти пасажирів. Щоб ідентифікувати всіх пасажирів потрібно  трохи часу – днів зо два, не менше. Звичайно можна було би залізти в мережу поліції чи муніципалітету, це би прискорило пошуки, але Пітер не хотів вішати на себе іще один злам комп’ютерної мережі. А так прийдеться вести пошук в мережі по загальнодоступних ресурсах. Можливо когось можна буде виключити, як законослухняного громадянина, а з тих, що залишаться вже шукати замовника. Можливо інформація з комунікатора найманців щось прояснить. Пітер задав програму пошуку і став чекати.
-	Ну, нарешті, я тебе знайшов. – двері кімнати, де знаходився Пітер відчинились, і на порозі з’явився хлопець близько тридцяти років. Його обличчя здалось Пітеру знайомим, але де  його бачив не зміг пригадати.
-	Привіт. А ти хто? Я тебе десь бачив, але де не пам’ятаю. – відповів Пітер.
-	Я тобі допоможу пригадати, а потім розправлюсь з тобою. – промовив хлопець, витягуючи із-за спини зброю, і навів її на Пітера.
-	А, то ти прийшов за винагородою? Звичайно пів мільйона кредитів серйозна сума. – сумно закінчив Пітер. 
На мить в Пітера перед очима промайнуло все його недовге життя. Так не хотілось помирати в сімнадцять з лишком років, але це мусило колись статись, занадто багатьом Пітер перейшов дорогу.
-	Мене гроші не цікавлять. Мені потрібен тільки ти. 
-	О, вбивця-альтруїст – це вже цікаво.
-	Я бачу ти досі мене не впізнав. Моє ім’я – Остін Делой, адміністратор „Синеки” в минулому звичайно.
-	А, то он у чому річ. Тепер пригадав. Мушу сказати, що мене змусили це зробити. Ну ти робив все правильно під час атаки, будь у тебе більше часу, ти би відбився, а так тобі просто не пощастило.
-	І, то ти хочеш сказати, що ти не винен в тому, що сталось. Я залишився без роботи, через тебе, не зміг заплатити за лікування матері, і вона померла. І ти іще хочеш сказати ...
В цю мить в дверях з’явився Джеральд, і його постріл з лазерного пістолета зупинив на півслові Остіна Делоя.
-	Ну слава богу, що я встиг. Коли я повернувся і застав охоронця з діркою в тілі, то зрозумів що ти в небезпеці. – повідомив Джеральд.
-	Це адміністратор „Синеки”, шкода його, він ні в чому не винен. О, я бачу він іще живий, потрібно доставити його в клініку.
-	Зараз ми це виправимо. – сказав Джеральд знову дістаючи зброю.
-	Ні, не вбивай його. Я кажу він ні в чому не винен. Він може виявитись корисним для нас. Потрібно доставити його в клініку, щоб врятувати його.
-	Він тільки що вбив охоронця, і хотів тебе вбити, а ти кажеш не вбивати його?
-	Я потім все розкажу. Будь-ласка повір мені. Його необхідно врятувати, він може бути нам корисний.
-	Ну гаразд. Я знову вкотре спробую повірити тобі. – сказав Джеральд.
Через кілька хвилин з’явились люди Джеральда і забрали Остіна, щоб доставити в клініку. Пітер знав, що якщо Джеральд щось пообіцяв, то він це виконає, хоча йому і не подобалось, те що він робив.

10.

  Джеральд виконав свою обіцянку, Остіна помістили в найкращу клініку в місті, і запевнили, що хлопця можна повернути до життя. Вони провели аналіз ДНК, і вже вирощують для нього нову печінку, яку через добу йому пересадять. Так, що через тиждень його можна буде забирати живим і здоровим.
-	Ось приніс тобі твій пристрій. Хлопці зробили все як потрібно, хоч і важко було. – Джеральд приніс Пітеру пристрій з копією пам’яті комунікатора вбивць.
-	Добре, зараз подивимось. – Пітер захопився наступною головоломкою. Адже дані спочатку треба впорядкувати, а потім розшифрувати. Добре, що хоч ключ шифрування в таких пристроях не дуже великий, інакше прийшлось би дуже довго розшифровувати.
 Взявши точно такий самий комунікатор Пітер визначив межі області даних та службової інформації. А маючи відкриту і зашифровану інформацію отримав алгоритм, по якому здійснювалось шифрування. Достатньо простий алгоритм шифрування зі зсувом останнього біта в кожному слові. Застосувавши отриманий алгоритм в комунікаторі вбивць Пітер отримав всю необхідну йому інформацію.
-	Все, є тексти всіх повідомлень. А от і повідомлення, яке відправив замовник. Зараз подивимось його електронну і фізичну адресу. – Пітер заходився завзято тарабанити по клавіатурі, а потім застиг, уважно вдивляючись в екран. 
-	Схоже, що все було марно. Мабуть замовник дуже не хотів, щоб його знайшли. Електронна і фізична адреса відсутня. Про такі пристрої я чув, правда ні разу їх не бачив. Мабуть замовник користується останньою розробкою військових. Вони не залишають слідів, і визначити відправника практично не можливо. 
-	То всі зусилля виявились марними? – запитав Джеральд.
-	Мабуть що так. Хоча ... є один варіант. Схоже що коли замовник відправляв повідомлення, то в повідомленні були присутні і фізична і електронна адреса відправника, а коли вбивці прочитали це повідомлення, то вони за одно і активували мікропрограму, яка знаходилась також в цьому повідомленні, а вона вже повитирала адреси відправника, а потім і саму себе. На це вказує і розмір повідомлення – воно занадто велике.
-	І що це нам дає? – запитав Джеральд.
-	А те, що можна створити комунікатор-клон вбивць, який буде отримувати копії всіх тих повідомлень, що отримують виконавці. І якщо змусити замовника знову відправити повідомлення, то не читаючи це повідомлення, щоб не активувати мікропрограму знищення, можна визначити адреси відправника. – повідомив Пітер.
-	Занадто багато “якщо”. – сумно зітхнув Джеральд.
-	Я думаю, що можна спробувати. Це схоже наша єдина надійна зачіпка. Ідентифікація пасажирів маршрутного флаєра мало що дасть, якщо замовник використовує такий утаємничений пристрій.
На ранок Пітер зайнявся виготовленням комунікатора-клона вбивць. З електронною адресою проблем не буде, а от з фізичною адресою потрібно буде погратись. Потрібно виготовити пристрій, який би відкликався на таку ж саму фізичну адресу, як в комунікаторі вбивць. Мабуть найпростіше це буде реалізувати на програмному рівні. Година пішла на написання відповідної програми, іще з година на тестування і налагодження. Нарешті комунікатор-клон був готовий. Правда він уже не був кишеньковим, але це не настільки важливо.
Через пів години прийшло і перше повідомлення на комунікатор-клон, але воно було не від таємничого замовника, а від якихось подружок вбивць. Вони запрошували їх на вечірку. Схоже, що все працює, залишилось тільки дочекатись повідомлення від замовника, або спровокувати замовника, щоб він вийшов на зв’язок з вбивцями. Залишається тільки чекати. 
Ідентифікація пасажирів маршрутного флаєра теж нічого не дала. Комп’ютер визначив імена одинадцяти пасажирів, всі вони виявились доволі законослухняними громадянами, про що свідчили їх довідки з місця роботи та акуратна сплата рахунків. Виняток складав тільки один пасажир, про якого комп’ютер нічого не зміг знайти. Це було дуже дивно, так як в інформаційному суспільстві на кожну людину з самого народження заводилось стільки карток, починаючи від лікарняних і закінчуючи банківськими. Деякі з них були загальнодоступними, деякі більш утаємничені, а до деяких доступ мали тільки відповідні структури суспільства. Але в будь-якому випадку будь-яка людина залишала про себе відповідний слід в суспільстві в вигляді різних рахунків про сплату, про поступлення коштів, повідомлень, і тому подібне. 
Схоже, що це і є наш таємний замовник. Але хто він такий? На кого він працює? Чиї забаганки він виконує? Це треба буде вияснити.
Пітер навідався до Джесіки. Вона так і лежала в кібернетичному сні. Перевіривши журнал з її комп’ютера Пітер впевнився, що з нею ніхто не зв’язувався і нових команд не поступало. 
З’явився Джеральд, і Пітер розповів йому, що комунікатор-клон працює і про таємничого пасажира маршрутного флаєра.
-	Можна роздрукувати його фото? Можливо хтось в підземному місті його знає, чи бачив. – запитав Джеральд.
-	Так, зараз зроблю. – Пітер роздрукував з десяток фотографій незнайомця.
Забравши фотографії Джеральд вирушив на пошуки. Хоча Пітер мало вірив, що це щось дасть, але спробувати варто. Щоб не нудьгувати, Пітер іще раз переглянув запис із камер спостереження. Ось видно прибуття флаєра, ось наш незнайомець оглянув площу, і лише на мить здавалось затримав погляд на одному місці. Стоп. На кому він затримав погляд? Перейшовши на зображення з іншої камери, стало зрозуміло, що він дивився на наших “мокрушників-дилетантів”. Після цього засунув руку до кишені, і через кілька секунд витягнув її і прийняв все той же  байдужий вираз обличчя. І саме в цей час вбивцям надійшло повідомлення. Отже немає сумніву, що це і є замовник. А в кишені в нього той хитрий комунікатор, який не залишає своїх слідів в мережі, і з якого незнайомець відправив підготовлене повідомлення найманцям, засунувши руку в кишеню.
За роздумами про незнайомця Пітер незчувся як заснув. Та не вдалось йому довго поспати. Почувши галас біля входу, Пітер зірвався, і взявши лазерний пістолет, обережно пішов до  вхідних дверей.
-	... Я тобі в котре кажу, що Джеральд важко поранений, іще двоє людей вбито, одна квартира повністю знищена вибухом. Джеральд сказав, що потрібно щоб Пітер на це подивився.
-	А я кажу, що без дозволу Джеральда, нікого не пущу.
-	Що сталося? – запитав Пітер обережно виглядаючи за дверей.
-	Кілька годин тому Джеральд приніс фото чоловіка, в якому впізнали горбуна Кову, як його всі називали. Коли Джеральд і іще двоє чоловіків прийшли до квартири, де він мешкав, і показавши його фото почали розпитувати, то горбун вмить перетворився на вправного втікача. Пристреливши одного охоронця він кинувся навтіки. Джеральд побіг було за ним, але “горбун” виявився влучним стрільцем, і важко його поранив. Через кілька хвилин, не знати чого, квартира “горбуна” злетіла в повітря, забравши життя іще одного охоронця. Джеральда забрали в клініку, а перед цим він сказав, щоб Пітер подивився на уламки квартири.
-	Схоже, що там залишилось щось цікаве. Покажіть мені ту квартиру. – сказав Пітер.
-	Джеральд не дозволив тобі виходити, як і впускати кого-небудь до тебе. – спробував заперечити охоронець.
-	Джеральд зараз в клініці, а після нього я головний в підземному місті, тому всі будуть слухатись моїх наказів. – більш суворо заявив Пітер.
-	Ну тоді я буду супроводжувати тебе. – вже більш миролюбно повідомив охоронець.
На уламках квартири дійсно виявилось багато цікавого. Квартира представляла з себе арсенал таємного агента. Уламки комп’ютерів, комунікаторів, камер стеження, підслуховуючих пристроїв, електронних книг, носіїв інформації різної конфігурації – все це валялось навкруги зруйнованої квартири. Причому все це обладнання було найновіше, і найсучасніше. Таке обладнання не в кожному комп’ютерному магазині столиці було, тоді постає питання, як це обладнання з’явилось на якійсь провінційній планеті, причому іще й в підземному місті. Хто ж такий цей “горбун”? Ну добре, щось таки можна буде дізнатись. Хоч обладнання і знищене, так що інформацію з нього не зчитаєш, але існують інші зачіпки – серійні і заводські номера. А по них вже можна визначити покупця товару. Видно “горбун” не очікував, що його знайдуть.
-	Потрібно зібрати всі більш-менш цілі частини обладнання, і доставити до моєї квартири – розпорядився Пітер.
В супроводі двох охоронців Пітер полетів навідатись до Джеральда в клініку. В Джеральда справи дійсно були погані. Дві важкі рани в області грудної клітки давали йому мало шансів на одужання. Але лікарі пообіцяли зробити все можливе й неможливе. Прийшовши на кілька хвилин до тями, Джеральд зробив електронний заповіт на Пітера, що в разі його смерті він стає єдиним власником компанії з видобутку корисних копалин “Надія”. Як Пітер не опирався цьому рішенню, але Джеральд наполіг на своєму. 
Носій з електронним заповітом лежав в Пітера в кишені, і покладав на нього всі обов’язки по управлінню підземним містом. Пітер пообіцяв Джеральду, що він буде піклуватись про всіх мешканців підземного міста. А вся надія на одужання Джеральда лежить тепер повністю на лікарях клініки. З пораненням Джеральда в нього прибавилось справ. На наступній нараду підземного міста було призначено Горана виконувати обов’язки фінансового директора підземного підприємства. Пітера мало цікавила фінансова діяльність, в нього і так справ вистачало.
Повернувшись до своєї квартири, Пітер зайнявся оглядати уламки обладнання з зруйнованої квартири “горбуна”.  По заводських номерах цих уламків без особливих зусиль вдалось ідентифікувати покупця. Ним виявилась компанія „Синека аеро-індастріс”. Але як це нове шпигунське обладнання з’явилось в підземному місті? Можливо його викрали. Але якщо не викрали, тоді виходить, що флу-компанія має якісь свої інтереси в підземному місті. Але які? Знову все впирається в незнайомця-горбуна. Він замовив вбивство матері і викрадення хлопчика з верхнього міста, він оселився в підземному місті, і в його квартирі знайдено цілий арсенал шпигунської техніки, він важко поранив Джеральда, і втік від двох молодих, здорових охоронців. Хто ж він такий? Потрібно дізнатись, як за давно він оселився в підземному місті. З ким спілкувався, чим займався і таке інше.
Розпитавши сусідів “горбуна” Пітер дізнався, що він оселився в підземному місті разом з останньої хвилею переселенців з старого міста. Тримався завжди відлюдкувато, майже ні з ким не спілкувався. Через його “горб” до нього всі ставились з співчуттям. Коли йому пропонували допомогу, щоб позбутися горба, адже при теперішньому рівні нейрохірургії це було цілком можливо й безпечно, він завжди відмовлявся, мотивуючи це тим, що він боїться лоскотів і не хоче позбуватись свого “капіталу”. Кілька разів бачили як він волочив якісь ящики до своєї квартири, а коли йому пропонували допомогу, він завжди відмовлявся. Він не мешкав постійно у своїй квартирі. Бувало, що він був відсутній по кілька тижнів, а потім з’являвся. На запитання де він пропадав відповідав, що ходив на “полювання”, шукаючи “принцесу” з таким самим “капіталом”, як і в нього.
Надійшло повідомлення на комунікатор-клон. На цей раз, це дійсно було повідомлення від незнайомця-замовника. Не читаючи повідомлення Пітер визначив фізичну адресу комунікатора відправника, а по ній вже покупця цього “диво-витвору”. Покупцем виявилась все таж  „Синека аеро-індастріс”. А чи не забагато збігів – подумав Пітер? 
Пітер відкрив отримане повідомлення. В ньому замовник знову пропонував “мокрушникам” роботу, і пропонував зустрітись через дві години на площі Тофорда. Ну що ж, знову людне місце. Камер спостереження правда там немає, але ж можна послати туди людей з камерами, і вони все знімуть. 
Пітер викликав охоронця, і велів зібрати п’ять-шість кмітливих хлопців, які би зняли зустріч замовника з виконавцями. Проінструктувавши їх як користуватись камерами спостереження, і показавши фото замовника і виконавців, хлопці відправились на полювання. Шкода, що Пітеру не можна було піти з ними, це було занадто ризиковано.    
Невдовзі хлопці повернулись з нічим. Замовника вони так і не бачили, а виконавців було вбито прямо на площі Тофорда. Переглянувши відзнятий хлопцями матеріал, стало зрозуміло, що стріляли звідкись з верхніх поверхів сусіднього будинку. Камери спостереження, які отримали хлопці, не дозволяли добре роздивитись вбивцю, вони були занадто примітивними. Але було видно що він був у масці. Пітер не очікував такого розвитку подій. Схоже, що хтось починає прибирати свідків. А якщо це так, то Джеральд знаходиться в небезпеці. Потрібно негайно його забрати з клініки.
Взявши двох охоронців, Пітер помчав до клініки. Але схоже, що Пітер запізнився. Кілька годин тому Джеральд помер. За день до цього Джеральду стало ліпше, після операції, і він йшов на поправку. В результаті цього лікарі дозволили впустити до нього відвідувачів. А після того, як його провідали, стан Джеральда погіршав. Якісь дивні симптоми, лікарі самі дивувались, як після отруєння. Всі спроби врятувати Джеральда виявились марними. А кілька годин тому, не приходячи до тями Джеральд помер.
Показавши фото незнайомця з маршрутного флаєра Пітер отримав позитивну відповідь. Так, це знову він. Таємничий незнайомець, який прораховує на кілька ходів наперед, і завжди на пів корпуса попереду. 
Якщо так, то потрібно негайно звідси забиратись. О, мало не забув. Остін Делой, він також знаходиться в цій клініці. І можливо в такій самій небезпеці. Розпитавши про стан Остіна – виявилось він вже майже одужав. Нова штучна печінка прекрасно прижилась в його організмі. Залишилась тільки рана від операції, за якою потрібно слідкувати, міняти пов’язки, і таке інше. 
-	Тоді ми забираємо Остіна. Це ми можемо робити і вдома. – сказав Пітер.  
-	Гаразд. Під вашу відповідальність. Ось потрібно оце підписати. І звичайно рахунок за лікування. – черговий адміністратор клініки протяг Пітеру папери.
Не бажаючи світитись, Пітер наказав охоронцю підписати папери і розрахуватись з клінікою за лікування. Невдовзі вивезли Остіна, і всі направились назад у підземне місто. По вигляду Остіна було зрозуміло, що він не дуже радий бачити Пітера і його охоронців.
-	 Для чого було мене рятувати, щоб потім знову вбити? Потрібно було прикінчити мене іще тоді, зекономили би на лікуванні. Чи тобі подобається познущатись? – байдужим голосом запитав Остін.
-	Тебе ніхто не збирається вбивати. Сьогодні вбили мого товариша, і щоб не вбили тебе, ми заберемо тебе в підземне місто. Одужаєш, і можеш іти куди хочеш, а можеш залишитись. Підземне місто тебе прийме, як і багатьох знедолених  і скривджених. Мені шкода, що ти через мене втратив роботу і свою матір, але я іще раз кажу, мене змусили це зробити.  – сумно закінчив Пітер.
Подальша дорога в підземне місто пройшла в повній тиші. Лише схлипування Остіна порушували цю тишу. Кожен думав про своє. Остін – про матір, Пітер – про Джеральда. Він завжди нагадував Пітеру батька. Як він там? Як йому чути про сина-злочинця, за якого винагорода сягнула пів мільйона кредитів?

11.

Остін оселився в квартирі Пітера. Кожен день до нього приходила медсестра і робила йому перев’язки. І вже через кілька днів він зміг встати з ліжка. Молодий організм швидко відновлювався.
-	О, знайоме обличчя. – промовив Остін, входячи в кімнату Пітера.
Пітер вкотре сканував мережу, в пошуках хоч якої-небудь інформації про незнайомця-горбуна, але всі спроби хоч щось знайти були марними. 
-	Ти що, знаєш його? – запитав Пітер.
-	Ну не так, щоб знайомий особисто, але хто він – знаю. Доволі темна і неприємна  особа. Співробітник компанії „Синека аеро-індастріс” по спецопераціях  Моран Блог. – відповів Остін.
-	„Синеки”? ... Ну якщо так, то тоді дещо проясняється. А чим він займався в флу-компанії? І що це за спецоперації? 
-	Чим він займався це мабуть тільки президент компанії і знає. Він з’явився в компанії кілька років тому. Був такий випадок, коли він тільки прийшов на роботу,  а на прохідну не встигли подати тимчасову перепустку, і охоронці звичайно його не пропускали. Так він за кілька секунд роззброїв і відключив трьох молодих здорових охоронців, і пройшов до президента компанії. З тих пір він ніколи не носив перепустку, його завжди так пропускали. На робочому місці він з’являвся доволі рідко, весь час знаходився десь в роз’їздах. Але міг з’явитись на роботу і ввечері і вночі, і під ранок. Всі повідомлення для нього складали в ящик біля його кабінету.  Якщо ящик був порожній, значить він приходив, і забрав свою пошту. В його кабінет, на двадцять третьому поверсі, ніколи ніхто не заходив, навіть повз його двері всі боялись проходити, а обходили іншою стороною. Навіть сам президент “Синеки” якось по особливому ставився до нього, наче побоювався його. 
Пітер розповів все Остіну про Джесіку в кібернетичному сні,  про вбивство матері і викрадення чотирнадцятирічного хлопчика, про двох вбивць в формі офіцерів поліції, про незнайомця в флаєрі, про арсенал шпигунської техніки в нижньому місті, про “горбуна”, який важко поранив Джеральда і вбив двох охоронців, і про відвідувача, який отруїв пораненого Джеральда.
-	Так, це схоже на нього. Іще ходили такі слухи в “Синеці”, що Моран Блог колись був офіцером спецслужб, потім його за щось достроково спровадили на пенсію. – повідомив Остін.
-	Ну якщо Моран Блог працює на “Синеку”, то що “Синеці” потрібно від нижнього міста? –  сам в себе запитав Пітер.
-	А кому належить нижнє місто? – запитав Остін.
-	Фактично кожен мешканець нижнього міста є власником підприємства “Надія”. Але, після смерті Джеральда, по заповіту все належить мені. – відповів Пітер.
-	От тобі і відповідь на твоє запитання. Скоріше за все “Синека” хоче поглинути “Надію”. А для цього вони спробують підібратись до тебе. А тепер подумай, як вони можуть це зробити? Які важелі вони можуть використати, щоб ти прийняв рішення, яке потрібно їм? – запитав Остін.
-	Батько? Я з ним не бачився після тієї чортової атаки на “Синеку”. Джесіка? Але ж вона лежить в кібернетичному сні.
-	А хто її контролює?
-	Її контролював чотирнадцятирічний хлопець, але його викрали... А викрадення хлопця здійснено по замовленню Морана Блога.
-	Отже її контролює Моран Блог. А це значить, що ти в їх руках.
-	Але вони не зв’язувались з нею, і не висували ніяких вимог.
-	Це просто питання часу. Можливо вони чекають поки її організм знесиліє повністю, щоб в тебе не було часу на роздуми. А коли це станеться, тоді вони почнуть діяти. Скільки вона вже лежить в такому стані?
-	Десь біля трьох тижнів.
-	Отже часу майже не зосталось. Скоро вони дадуть про себе знати.
-	Знаючи їх вимоги, ми можемо підготуватись і реалізувати свій план розвитку подій.
-	Ти хочеш віддати в їх загребущі руки підземне місто разом з усіма цими людьми.
-	Ні, віддавати їм підземне місто я не хочу. Окрім того я не можу цього зробити, так як обіцяв покійному Джеральду піклуватись про цих людей. Але можна імітувати передачу підземного міста у власність “Синеки”, для того, щоб вони повернули Джесіку.
-	Це занадто ризиковано, ти ж не рахуєш їх повними дурнями?
-	Якщо ти мені допоможеш, і якщо ми зробимо все правильно, то вони насправді залишаться в дурнях.
-	Я згоден допомогти, тільки не знаю як.
-	Дивись, що я придумав. Як можна передати майно у власність когось іншого: через заповіт або через електронну біржу. Через заповіт найлегше змахлювати, і тому вони не підуть на цей варіант. Скоріш за все вони захочуть здійснити передачу прав власності через електронну біржу. Ми можемо зробити такий самий сайт, як на біржі, потім на день передачі завантажити туди стан всіх компаній. А потім відімкнувши зв’язок з зовнішнім світом зробити передачу прав власності на  фальшивому сайті біржі.
-	Якщо так, то фальшивий сайт і комп’ютер, з якого буде здійснюватись передача має знаходитись в одній мережі.
-	Саме так, і це має бути мережа “Синеки”. Потрібно пробратись в приміщення “Синеки”, і там розгорнути фальшивий сайт. А якщо заблокувавши вихід на зовнішній світ, то передача прав власності здійсниться на фальшивому сайті.
-	План гарний, а чи він спрацює?
-	Мусить спрацювати. Але без тебе в мене нічого не вийде. Коли вони зв’яжуться з Джесікою, це буде сигнал до початку дій. Нам потрібно буде пробратись в приміщення “Синеки” за кілька годин до початку робочого дня. На місці вже підключитись до мережі, розгорнути сайт, завантажити стан компаній, і заблокувати вихід на зовні. Ти залишишся біля комп’ютера з фальшивим сайтом. А я піду до президента компанії, і запропоную їм підземне місто в обмін на Джесіку.
-	Гаразд. Я тобі допоможу. В мене залишилось кілька боржників в “Синеці”, я з ними зв’яжусь, і придумаю як пробратись в приміщення.
-	Ну а я займуся виготовленням фальшивого сайту.
Кілька днів Пітер колдував над комп’ютером, виготовляючи до найменших дрібниць сайт електронної біржі. Все має виглядати повністю ідентично справжньому сайту, щоб ні в кого не виникло навіть сумнівів. Остін цілими днями пропадав в верхньому місті, з’являючись тільки пізно вночі. Він шукав спосіб проникнути в приміщення “Синеки”.

12.

Нарешті на комп’ютер Джесіки прийшло повідомлення. Невідомий адресат пропонував Пітеру зустрітися, і поговорити про Джесіку. Вона знаходилась на межі життя і смерті, і той хто прислав це повідомлення прекрасно це знав. Та Пітер не збирався йти на повідку у шантажистів. Він знав в чиїх руках знаходиться Джесіка, і в нього був свій план її визволення. 
-	Прийшло повідомлення від невідомого адресата. Схоже, що потрібно починати операцію. – повідомив Пітер Остіна, коли той зявився з двома рюкзаками.
-	Ну якщо так, то потрібно поспішати. Ось є картка-ключ від чорного входу “Синеки”.  Але це специфічний ключ, він працює тільки кілька хвилин, поки проходить зміна персоналу охорони. Зараз я дізнаюсь в скільки годин сьогодні буде мінятись охорона. – Остін заходився писати повідомлення через комунікатор.
-	Охорона буде мінятись в 21:32 по місцевому часу. В нас є дві хвилини, на протязі цього часу ми повинні ввійти в приміщення, і тоді нас не вистежать. Але в приміщені повно камер спостереження, і як нам просуватись далі я не знаю.
-	А де найближча точка, щоб підключитись до мережі?
-	На двадцять першому поверсі знаходиться центр комутації повідомлень. Якщо потрапити туди, то далі все буде дуже просто. В мене навіть є картка-ключ від того приміщення. Ось він. Залишається тільки пройти повз камери спостереження, і піднятись на двадцять перший поверх. 
-	А як зв’язані камери спостереження з центральним пультом?
-	Камери спостереження вмикаються на рух. А передача зображення відбувається по радіочастоті.
-	Отже ми можемо викликати хибне спрацювання камер спостереження, а запеленгувавши частоту камери, створити на цій частоті завади.
-	Але ж там не ідіоти сидять вони можуть пройтися по поверхах і все перевірити.
-	Якщо кілька годин підряд викликати спрацювання камер спостереження на різних поверхах, то охоронцям набридне бігати по поверхах, і вони будуть думати, що вийшла з ладу система спостереження. Після цього вони заспокояться, і будуть сидіти біля центрального пульта.
-	Може й вийде, так як ти кажеш. Для повернення з “Синеки” я взяв два параплани. Після операції можна буде вистрибнути з будь-якого вікна, і спокійно приземлитися. 
-	Мені парашут не потрібний, після операції ти викличеш поліцію, і здаси мене.
-	Але чому? 
-	Після операції вони мене не випустять живим з “Синеки”. А в поліції в мене хоч буде шанс вижити.
-	Ну дивись, як знаєш.
-	Потрібно збиратись, вже час. – Пітер взяв свій комп’ютер, кілька генераторів завад, і іще всілякого електронного мотлоху. Хто його знає, що може знадобитись.
До приміщення “Синеки” добрались за півгодини. Гарна сучасна споруда сяяла вогнями від низу до самого верху. Здається вони й не чули про економію ресурсів. Успішне підприємство могло собі дозволити не економити ресурси. Пітер з Остіном підібрались якнайближче до запасного входу, і стали чекати. В зазначений час вони без пригод зайшли в середину будівлі. 
Оглянувши приміщення з середини, вони прошмигнули в якусь підсобну кімнату і притаїлись, щоб перевести дух. Прочекавши в темноті і повній тиші хвилин з двадцять, і впевнившись, що їх не помітили, вони почали оглядати відвойовану територію. Вони знаходились в кімнаті прибиральників, на що вказували електронні пристрої для прибирання, і безліч відпрацьованих і нових фільтрів до них. 
Те, що їх не помітили, це добре, але потрібно просуватись далі. Діставши біологічного “таргана”, Пітер просунув його в щілину під дверима. Ввімкнувши комп’ютер, і запустивши програму керування “тарганом”, Пітер сфокусував зображення з нього. Це тепер будуть їх очі. Ця електронно-біологічна іграшка доволі дорого коштувала, але схоже без неї не обійтися.
Поволі виглянувши за повороту, “тарган” помітив першу камеру спостереження. Тепер потрібно знайти місце, де можна сховати “таргана”. Ось саме те, що потрібно. Щілина під плінтусом була з кілька міліметрів заввишки, і з пів метра завдовжки. Схоже сюди можна сховати не одного “таргана”. Пітер приміряв щілину на “таргана”, вона виявилась дуже “зручною”.
Ну що, почнемо наші “розваги”. Пітер поволі вивів “таргана” в поле зору камери, і зробивши різкий рух, сховав його в щілину. Камера спрацювала на рух і ввімкнулась. Просканувавши ефір Пітер легко знайшов частоту камери. Ось і зображення з камери в Пітера на екрані. Саме час за генератором шуму. Пітер настроїв генератор шуму на частоту камери і ввімкнув його. Поволі збільшуючи потужність генератора шуму, Пітер спостерігав на екрані комп’ютера, як зображення з камери спостереження поволі почало гіршати, аж поки не зникло зовсім. А ось і охоронець прийшов знятись в нашому “кіно”. Пітер трохи знизив рівень завад, щоб роздивитись охоронця. Ну з лазерним пістолетом і гумовою палицею він не знайде причини відмови камери. Познущавшись ще з кілька хвилин з охоронця, Пітер вимкнув генератор завад.
Побродивши іще кілька хвилин по коридору і нічого підозрілого не знайшовши, охоронець доповів по радіозв’язку, що все нормально. Пітер встиг запустити сканер, і визначити частоту, на які працювало радіо, і записати зашифроване повідомлення. Потім Пітер отримав це саме повідомлення, але не зашифроване, з підслуховуючого пристрою “таргана”. Синхронізувавши зашифроване і відкрите повідомлення Пітер отримав алгоритм шифрування. Ну тепер можна буде вільно слухати розмови охоронців.
Провівши іще кілька таких сенсів “кіно” з охороною, Пітер заморив їх повністю. Їм набридло опускатись і підніматись на поверх, де знаходився Пітер. З їхніх розмов Пітер зрозумів, що система відеоспостереження дає збої, і ранком потрібно викликати ремонтників. Такий розвиток подій цілком влаштовував Пітера. Провівши “таргана” далі по коридору, Пітер влаштував таке саме “кіно” для наступної камери спостереження. Лише на один раз хватило терпіння в охоронця. Після цього більше ніхто з охоронців не з’являвся. 
Ну тепер час виходити. Ввімкнувши генератори шуму на повну потужність Пітер з Остіном вийшли зі своєї схованки. Наступна камера спостерігала за швидкісними ліфтами. Далі шлях лежав або на ліфті або по шахті ліфта нагору. Скоріше за все ліфтом скористатись не можна, так як рух ліфта теж мабуть контролює система безпеки. Отже потрібно буде підніматись по шахті ліфта нагору. Зробивши невелику щілину в дверях, що ведуть в шахту ліфта, Пітер запустив туди “таргана”. Потрібно перевірити, чи немає і там камер спостереження.
Та нажаль весь простір шахти ліфту пронизували лазерні промені, пройти повз які без спеціального обладнання і тренування неможливо. Невже це все? І вперед не можна і назад шляху немає. Пітер з Остіном в розпачі повернулись назад в свою схованку. Перебираючи всі можливі варіанти, вони прийшли до того, що найкраще буде дочекатись ранку. А ранком, коли відкриється приміщення можна буде спробувати вийти звідси, і на наступний раз підготуватись краще. 

13.

Прокинулись Пітер з Остіном від того, що в приміщення, де вони провели ніч, хтось ввійшов, і почав шумно складати електронні прибиральники і фільтри на візок. Обережно виглянувши зі своєї схованки Пітер помітив, що це була огрядна жінка років сорока п’яти. Поскладавши все на візок, і вдягнувши уніформу прибиральника жінка покинула приміщення. Вже з коридору хлопці почули її гарний сильний голос.
-	Та не знаю я де той молокосос. Третій день як на роботі, а вже запізнюється. Мені треба працювати. Як він з’явиться, скажеш щоб починав з двадцятого поверху і до сорокового.
-	Гаразд, проходь, а який він хоч на вигляд? – запитав охоронець.
-	Вісімнадцять років, невисокий. Словом – молокосос. Одні розваги видно в голові. З’явиться – сам побачиш. – відповіла жінка.
Миттю в голові Пітера виник план.
-	Ти чув, вісімнадцять років, невисокий. Я підходжу під цей опис. А саме головне, охоронець не бачив цього прибиральника. Я вдягнусь в одяг прибиральника і піднімусь на двадцять перший поверх, там встановлю подовжувач мережі, і з цього комп’ютера можна буде війти в мережу “Синеки”. Ти залишишся тут. Як з’явиться той горе-прибиральник, ти суворим голосом поговориш з ним, що запізнення карається, і скажеш, що його звільнено, і нехай іде додому. До початку робочого дня дві години. За цей час ти встигнеш завантажити стан всіх, я повторюю всіх, компаній станом на сьогоднішній ранок. О 10:00 ти вмикаєш ось цю програму, і вона блокує зовнішній шлюз. Тоді активуєш фальшивий сайт електронної біржі. Тобі потрібно протримати зовнішній шлюз закритим пів години, не менше. Я візьму з собою “таргана”. Все, що він буде передавати записуй. Фраза “можна склянку води”, вимовлена мною, означатиме – викликай поліцію.  – закінчив інструктаж Пітер.
-	Гаразд. Удачі тобі. – побажав Остін.
Пітер одяг уніформу прибиральника поверхи своєї одежі, і поскладавши електронних прибиральників і фільтри на візок, покотив його до виходу.
-	Вибачте, пане охоронець, а ви не знаєте де та жінка, яка вчора зі мною прибирала? – прикинувся дурником Пітер.
-	А хіба ти не знаєш, що запізнюватися на роботу не слід? – суворо запитав охоронець Пітера.
-	Вибачте, пане охоронець, я не спеціально. В мене мити хвора. Я наглядав за нею. Це було востаннє. – просився Пітер.
-	Знаю, яка там в тебе “мати”. Не бійсь цілу ніч розважався. А зранку не міг прокинутись.
-	Пустіть мене, я більше не буду. – продовжував проситись Пітер.
-	Ну гаразд, іди. Тільки щоб це було востаннє. – більш миролюбно промовив охоронець.
-	Спасибі вам. Це більше ніколи не повториться. – мовив Пітер, заходячи в ліфт.
Вже в ліфті Пітер перевів подих. Йому вдалось “випроситись” в охоронця. Хоча по правильному, охоронець без перепустки не мав права його впустити. Але Пітер говорив охоронцю те, що він і хотів почути. І це спрацювало.
Вийшовши на двадцятому поверсі, Пітер випустив двох електронних прибиральників. Низько загудівши, вони почали прибирати підлогу, штовхаючи одне-одного. Ну а тепер потрібно зробити те, заради чого я сюди прийшов. Пітер зайшов в ліфт і піднявся на двадцять перший поверх. А ось і двері, які мені потрібні. Пітер вставив картку-ключ, і прослизнув в середину. Зачекавши поки очі на звикнуть до напівтемряви, Пітер рушив здовж рядів комутаторів і маршрутизаторів, які постійно перемигувались. Знайшовши потрібний комутатор, Пітер вставив в нього подовжувач мережі. Ну тепер комп’ютер Остіна знаходиться в мережі “Синеки”. На цей раз обійшлось без зламів мережі.
Треба мабуть іще допомогти трохи Остіну. Можна буде знизити швидкість зовнішнього шлюзу. Це би дало додаткові козирі Остіну під час його блокування. А ось і власне шлюз, а поруч таблиця маршрутів цього шлюзу. Добре що адміністратор “Синеки” старанно веде всю документацію. Проглянувши таблицю маршрутів, Пітер ввів кілька циклічних маршрутів в шлюз. Це знизило швидкість роботи з зовнішнім світом відсотків на сорок. Цього достатньо, більше занижувати не потрібно, щоб адміністратор “Синеки” не почав шукати причини раніше 10:00.
Ну все, тут робити більше нічого. Пітер залишив приміщення центру комутації. До початку робочого дня іще залишилось півтора години. Щоб не нудьгувати, мабуть потрібно виконати свою роль до кінця. І Пітер заходився прибирати наступні поверхи. На двадцять третьому поверсі Пітер зупинився біля дверей з табличкою “Моран Блог”. Непогана ідея, подумав він. Діставши “таргана”, Пітер показав йому табличку з написом, і поклавши “таргана” на підлогу перед дверима, тихо промовив:
-	Можливо там є щось цікаве для нас. Коли закінчиш, будеш чекати біля дверей, я повернусь, і заберу тебе.  
 Остін зрозумів хід думки Пітера, і “тарган” швидко щез за тими таємними дверима. Прибравши з десяток поверхів, Пітер повернувся на двадцять третій поверх. “Тарган” слухняно сидів в кутку біля дверей. Перед ним на підлозі лежало якесь невелике сміттячко. Пітер нахилився, щоб підняти “таргана”, але той схопив передніми лапками це сміттячко.
-	Це щось важливе? – запитав Пітер. – Я його заберу.
Роздивившись уважніше, Пітер зрозумів, що це огризок нігтя людини. Тепер зрозуміло, що приніс “тарган”. Гризти нігті в робочий час негігієнічно – подумав Пітер.
-	Зразок ДНК. Я відправлю його в конверті в нижнє місто. – так само тихо промовив Пітер.
Знайшовши чистий конверт з логотипом “Синеки”, Пітер обережно замотав в аркуш паперу шматок нігтя, і написав на конверті адресу “Надії”. Можливо аналіз ДНК дасть більше інформації про цього Морана Блога. 
Пітер повернув “таргана” в його контейнер. Йому потрібно іще відновити енергію і відпочити перед заключною операцією. А в Пітера залишилось іще пів десятка не прибраних поверхів. До початку робочого дня залишалось пів години. Встигаю, подумав Пітер.
Професія прибиральника не була важкою. Але історично так склалось, що вона була не популярною і низькооплачуваною. Окрім того ставлення людей до представників цієї професії було зверхнім. Таке ставлення до себе Пітер відчув на своїй шкурі, коли за кілька хвилин до дев’ятої працівники “Синеки” почали сходитись на роботу.
Закінчивши прибирати останній поверх, Пітер зайшов в туалет. Перевіривши всі кабінки, і впевнившись що там нікого немає, Пітер закотив візок зі своїм “майном” в крайню кабінку. Закрившись з середини, він зняв уніформу прибиральника, і виліз з кабінки через верх. Тепер він мав вигляд звичайнісінького молодого клерка. 
Ну що, завершальний етап операції почався. Покинувши туалет, Пітер пройшов повз зграю дівчат приблизно його віку. Іще кілька хвилин тому декотрі з них зверхньо дивились на Пітера в одязі прибиральника, а зараз з цікавістю розглядали “нового працівника”.
Опустившись на ліфті на другий поверх, Пітер потрапив в величезну приймальню. Схоже, що кабінет президента “Синеки” і приймальня займали цілий поверх. Це велика розкіш, але схоже, що компанія могла це собі дозволити. Пройшовши повз охоронця, який на сканері перевірив Пітера на наявність зброї, Пітер сів у величезне крісло, поряд з двома чоловіками років сорока. Окрім двох відвідувачів в приймальні знаходився величезний стіл, за яким сиділа неймовірної криси секретарка. Темно синє волосся, зелено-голубі очі, правильні класичні риси обличчя, і довершене тіло, в сучасному стильному одязі видавали в ній клона. Скоріш за все, це не звичайний клон, а модифікований. А це значить, що це не просто секретарка, а і охоронець, і коханка, і хто ти не хоч. Такому клону під руку краще не потрапляти, зверне шию, і не скривиться. Охоронець біля входу порівняно з нею дитина.
-	Ви до пана Корана Ландера в якій справі? – запитала секретарка Пітера, пристально глянувши на нього.
-	В мене ... особиста справа. – зам’явся було Пітер.
-	Боюся, що він не зможе Вас прийняти. Вибачте. Всього найкращого. – промовила секретарка, і знову зайнялась своїми справами.
Схоже, що я ляпнув, щось не те. Так можна просидіти тут до вечора, і нічого не добитись. Потрібно негайно це виправляти. Годинник показував чверть на десяту.
-	Сповістіть пана Корана Ландера, що прийшов Пітер Дірлок заладити деякі наші “давні справи”. – промовив Пітер.
На мить здалося, що в приймальні повисла гробова тиша. Двоє відвідувачів, які досі впівголоса перемовлялись затихли, і Пітер відчув на собі їх пристальний погляд. Та здається, на секретарку це не справило ніякого враження. Але все виявилось не так, як очікував Пітер. Закінчивши щось писати секретарка, з сидячого положення перестрибнула через свій величезний стіл, показавши Пітеру, і двом відвідувачам, що під спідницею в неї немає білизни, і в мить заломила Пітеру руку в больовому прийомі. Від різкої болі в Пітера аж сльози виступили на очах. Так, продовжуючи тримати Пітера в зігнутому положенні, секретарка завела Пітера в кабінет президента, відкривши при цьому двері головою Пітера.
-	Ти що твориш? В мене нарада. Чи ти вирішила показати свою вправність, так я це знаю. – Пітер почув суворий голос президента “Синеки”.
-	Це Пітер Дірлок. Прийшов сам, і просився до Вас на прийом. Я вирішила, що це важливо. – спокійним голосом мовила секретарка.
-	Оце так зустріч! На живця і звір біжить. Ніколи не думав, що пів мільйона кредитів так легко заробити. Але помста важливіша за гроші, чи не так? – задоволено запитав Ландер.
-	В мене до Вас ділова пропозиція. – мовив Пітер, перемагаючи біль, і обводячи поглядом присутніх.
За довгим столом в величезному кабінеті президента сиділо з десяток поважних людей, з цікавістю розглядаючи Пітера. Серед них Пітер легко впізнав Морана Блога, “горбуна”, незнайомця з маршрутного флаєра, і все в одній особі. 
-	Всі можуть бути вільні поки, окрім Морана Блога. – промовив президент.
Не чекаючи повторення, всі похапцем почали збирати свої речі, і залишати кабінет президента. Секретарка продовжувала тримати Пітера за руку, але погляд президенти примусив і її покинути приміщення. Схоже, що дисципліна тут сувора, подумав Пітер.
-	Ну і що в тебе за пропозиція? – серйозно запитав Ландер.
-	Я пропоную вам підземне місто в обмін на Джесіку. – промовив Пітер.
-	А з чого ти взяв, що ми можемо тобі допомогти? – запитав Моран Блог.
-	А хіба не ви були “горбуном” на маскараді в підземному місті? До речі, все те обладнання з вашої квартири придбано на кошти “Синеки”, і це можна легко довести. – повідомив Пітер.  
-	Ти ж казав, що ніхто нічого не дізнається. – промовив президент, розгублено поглядаючи на Морана.
Та схоже, Пітерова фраза злякала тільки президента. Моран Блог все так само, абсолютно спокійно, сидів на своєму місці, і здавалось, що Пітерова фраза не справила на нього ніякого враження. Нічого собі витримка. Такого голими руками не візьмеш. А президент схоже занервув. 
-	В мене є заява в поліцію, що зі складу “Синеки” викрадено деяке обладнання, зруйновані залишки якого було знайдено в нижньому місті. А що ти там казав про якогось горбуна і маскарад як так і не зрозумів. – спокійно відповів Моран.
-	Ну гаразд, я згодний. І як ти пропонуєш здійснити передачу нам нижнього міста? – запитав Ландер, задоволений тим, що репутація його компанії не постраждає.
Пітер глянув на годинник. Було без чверті десята. Потрібно іще трохи потягнути час. Не питаючи дозволу, Пітер підійшов до столу, і сів за стіл навпроти Морана. 
-	Я тут підготував електронний заповіт на ім’я Корана Ландера, але він іще не підписаний. – промовив Пітер.
Почавши ритись по кишенях, Пітер непомітно дістав “таргана”, і кинув його на підлогу. Після цього “знайшовши” електронний носій з заповітом, поставив його на стіл. Це був не справжній заповіт, це була звичайна підстава, для того, щоб потягнути час. Причому заповіт був зроблений так, що навіть і дитина зможе помітити, що він фальшивий.
 Вставивши носій в привід комп’ютера, Ландер швидко знайшов неточності і помилки. А Моран легко виявив вірус, який після підпису всіма сторонами, змінював би словосполучення “всі акції” на “одну акцію”. Потішившись іще кілька хвилин зі своєї обізнаності в галузі комп’ютерних технологій, Моран з Ландером прийняли серйозний вигляд.
-	І кого ти хотів обманути цим своїм “заповітом”? – запитав Ландер.
-	Я... Я нікого не хотів обманювати. Я просто дуже кохаю Джесіку. І я не вірю, що ви так запросто її відпустите. – схвильованим  голосом повідомив  Пітер.
-	Та не потрібна вона нам. Її відпустили би, але схоже, що наша угода не має сенсу. І тому вона помре. – суворо закінчив Ландер.
-	О боже, я сам все зіпсував. Але якщо зробити передачу через електронну біржу, ви її відпустите? – з мольбою в голосі запитав Пітер.
-	Так звичайно. Я повторюю вона нам не потрібна. Нам потрібно нижнє місто. – спокійно відповів Ландер.
-	Ну гаразд. – сумним голосом відповів Пітер.
Годинник показував дві хвилини на одинадцяту. Прелюдія закінчилась, можна починати концерт. Тільки би Остін не підвів.
-	Виходьте на сайт електронної біржі, я все підпишу. – закінчив Пітер.
-	Ну це зовсім інша справа. Електронну біржу не обманеш. – задоволено відповів Ландер.
Електронну біржу не обманеш, а вас можна, подумав Пітер. Він сидів з понуреним виглядом, вдаючи з себе до нестями закоханого. Одним оком Пітер поглядав, як закрутилась карусель, яку Пітер розкрутив. Через кілька хвилин з’явився юрист, щоб засвідчити факт передачі власності. Моран сидів за комп’ютером, і щось перевіряв. Схоже, що він щось підозрює, подумав Пітер. Але підозри – це одне, а факти – це зовсім інше. А фальшивий сайт виконаний бездоганно, і навряд, чи він там щось знайде. Нарешті, Моран залишився задоволений.
Годинник показував чверть на одинадцяту. Передачу здійснили доволі швидко. Пітер виглядав спокійним і врівноваженим, лише Коран Ландер трохи нервував. Це і не дивно, адже його капітал через кілька хвилин мав подвоїтись. Пітер, перед тим як ставити свій підпис, уважно роздивився зображення з монітору. Так це був “його” сайт, а не сайт електронної біржі, а отже і його підпис залишиться тільки на екрані монітору. Пітер впевнено поставив свій підпис. Ландер кілька секунд зачекавши, і тремтячою рукою теж поставив свій підпис.
-	Все. – Ландер на мить забувши про свій статус, з дитячою радістю почав обнімати всіх присутніх.
-	Іще не все. Ви забули про Джесіку, і про свою частину угоди. – нагадав Пітер.
-	А за це можеш не хвилюватись. Вона твоя. Але чи захочеш ти її після того, як дещо про неї дізнаєшся? – наче запитав Ландер.
-	Я її кохаю, і буду кохати незалежно від того, що ви хочете мені повідомити. – відповів Пітер.
-	Відпусти її. – звернувся Ландер до Морана, на що останній почав щось набирати на комунікаторі.
-	Вона вільна. – відповів Моран, і на його обличчі на мить промайнула іронічна посмішка. 
-	Ну, як кажуть кохання сліпе, а особливо в такому юному віці. Але я хочу, щоб ти знав, що вона – клон. Причому особливий клон-повія. Вона синтезована в моєму науково-дослідницькому центрі. Ми почали активно цим займатись кілька років тому. Було переглянуто десятки мільйонів різних варіантів ДНК. І вона виявилась найкращою серед них. Тому можеш пишатись, тобі сподобалась найкраща наша робота. Її важко відрізнити від звичайної людини, в неї немає клейма клона, але вона клон. Ти бачив мою секретарку? Вона також клон, але інший тип – охоронець. Окрім того ми можемо синтезувати багато інших типів людей: від звичайних людей з високим рівнем IQ до екзотичних з будь-якими відхиленнями від стандарту. Скоро, з прийняттям  деяких законів, в яких ми зацікавлені, ми зможемо перейти на більш легальніші методи виробництва клонів. І тоді ми будемо першими, залишивши далеко позаду багатьох конкурентів. Ти також вніс свою частку в розвиток нашого бізнесу, навіть не підозрюючи про це. Передача нижнього міста у мою власність – це завершальний етап багатоходової операції, яка почалась з пів року тому. А знаєш коли? – запитав після затяжної промови президент “Синеки”.
-	Ні. – тихо відповів Пітер. 
Він і досі був приголомшений почутим. Джесіка – клон. Причому клон, який належить Ландерам. Отже вони контролювали кожен крок Пітера. В їх кохання  немає майбутнього. Але яке там кохання. Вона просто виконувала їх накази. Таким спустошеним Пітер іще ніколи себе не почував. Бачачи стан Пітера, президент схоже хотів морально добити його.
-	Так от. Все почалось тоді, коли ти закінчив університет. Вечірка у тієї сучки. Дана здається її звати. Вона виконала свою роль на відмінно. Ти потрапив в її руки, випивши наркотик. А далі все відбувалось по нашому сценарію. Ти входиш в нашу мережу і викрадаєш кілька сот тисяч кредитів. До речі, гроші так і не знайшли, як і її саму. Та дівчина виявилась справжньою сучкою, втекла з грошима, залишивши в дурнях і тебе і нас. Але те все пусте. Після зламу нашої мережі ти потрапив до нас на крючок. В тебе залишився тільки один вихід – тікати в нижнє місто, що ти і зробив. Як ти вже знаєш в нижньому місті і до тебе було організовано підпільне видобування корисних копалин. А знаєш кому воно належало? Правильно, мені. Але з часом воно ставало не таким ефективним, ми не могли постійно знаходитись біля машини, і постійно тримати все в таємниці. От для цього ми змусили тебе втекти в нижнє місто, і налагодити легальний видобуток корисних копалин. І ти прекрасно з цим впорався. Твоя машина прекрасно працює, вона дозволяє видобувати абсолютно всі корисні копалини, причому при мінімальних затратах. Прибутки нижнього міста за останній місяць перевищили прибутки “Синеки”, і це все завдяки тобі. І тепер нижнє місто належить мені, причому на законних підставах. Ти дуже гарно попрацював. – задоволено закінчив Ландер.
-	Вибачте. Можна склянку води? – промовив обумовлену фразу Пітер.
З того, що він почув від Ландера, стало зрозуміло, що злочинець не Пітер, а Ландер, і цього запису було достатньо, щоб Пітера виправдали. А от чи вдасться  йому звідси вибратись живим? Скоріше за все вони приготували для Пітера свій план, і навряд чи вони планували його відпускати.
-	А може, чогось міцнішого? Віскі, горілка, текіла, саке – все натуральне. Чи може тобі сподобалось широ?  – запропонував президент.
-	Ні. Склянку води, будь-ласка. – повторив фразу Пітер.
-	Ну, як забажаєш. Хто його знає, чи доведеться іще колись спробувати такі напої. – зробив натяк президент.
Дочекавшись поки Пітер жадібно не втамує спрагу, Ландер продовжив.
-	Окрім того деякі слухи про старе підземне місто все таки просочились в раду коаліції, і через місяць має прибути звідти перевірка. Так, що ти вчасно встиг все зробити. Старе місто залили пінобетоном, і навряд чи хтось буде там щось шукати. А в новому місті умови праці і життя відповідають усім нормам, за що тобі також велике спасибі. Єдине, що пішло не так як планувалось, так це те, що твоя повія-Джесіка підсіла на “віртуальний наркотик”, і мало все не загубила, коли потрапила в руки якогось сексуально-стурбованого шмаркача. Але ти все виправив, і сам приніс мені підземне місто. З тобою було дуже приємно працювати, шкода що  прийдеться прощатись, ти ж розумієш, що живим я тебе залишити не можу. Ти занадто багато знаєш. Але дещо для тебе я зможу зробити. Я візьму зразок твого ДНК для своєї колекції. Ти розумний хлопець, шкода що мій син не такий, і можливо, коли тебе клонують, ти будеш жити в своїх копіях. Подумай про це, і по філософськи віднесись до того, що має статись. – закінчив Коран Ландер.
-	Можна іще склянку води? – в розпачі вкотре повторив Пітер фразу.
Він розумів, що якщо не з’явиться поліція, йому звідси живим вже не вийти. Через кілька хвилин з’явився прищавий лаборант і взяв в Пітера зразки ДНК. Поліції до сих пір не було. Потрібно потягнути час. Адже перебуваючи в кабінеті президента “Синеки”, Пітер перебував в відносній безпеці, адже не стануть вони мене вбивати прямо в кабінеті.
-	І ви думаєте, що зможете керувати моєю машиною з видобутку корисних копалин без мене. Щось я в цьому сумніваюсь. – спокійно промовив Пітер.
-	Так, ми не змогли встановити контроль за машиною через мережу. Як тобі вдалося так її захистити? Наші найкращі спеціалісти не змогли нічого зробити. Але якщо машина вже належати нам, то ми зможемо її переробити, для того щоб керувати. Можливо нам прийдеться трохи потратитись на модернізацію машини, можливо вона буде не так ефективно працювати, але ми це компенсуємо за рахунок працівників нижнього міста. Ми набагато знизимо їм зарплатню, і зменшимо кількість працюючих. Так, що ми свого не втратимо. – задоволено відповів Ландер.
-	То ви хочете повернути старі порядки в нижнє місто? Знову змусити людей працювати за безцінь, а самі будете наживатись за їх рахунок? – запитав Пітер.
-	Зараз ми чекаємо перевірку з ради коаліції, щоб показати їм, що умови праці в нижньому місті нормальні. А після того як вони задоволені відлетять, ми почнемо наводити свій лад в нижньому місті. Повернутись повністю до старих порядків ми звичайно не зможемо, так як це може викликати хвилю непокори людей нижнього міста, але частково ми це зробимо. Поступово знижуючи зарплатню, і зменшуючи кількість працівників, я думаю через рік ми досягнемо найбільшої ефективності праці. – відповів Ландер.
Тим часом всі присутні почули, як в приймальні почалося щось відбуватись. Та хороша звукоізоляція не дозволяла визначити напевне, що там відбувається. Через кілька хвилин в приймальні все стихло, натомість двері в кабінет президента різко відчинились, і ввійшло п’ятеро людей в броньованих штурмових костюмах спецпідрозділу поліції.
-	Що тут відбувається? – суворим голосом запитав Коран Ландер.
-	Поліція планети Синека. – представився старший офіцер. – За нашими даними у вас знаходиться небезпечний злочинець – Пітер Дірлок. Ага бачу, а ось і він. Ми мусимо його заарештувати.
-	Але ж ... Це приватна власність, як ви посміли сюди ввірватись? – спробував заперечити Ландер.
-	В зв’язку з великою небезпекою цього юнака в мене є всі необхідні документи. Ось дозвіл на обшук, а ось ордер на арешт. – офіцер показав необхідні електронні документи Пітеру і Ландеру.
Нарешті Пітер відчув себе в безпеці. Коран Ландер виглядав розгубленим, схоже він не очікував такого повороту подій. Поліцейські швидко оформили затримання, і повели Пітера до виходу. 
-	Прощавай Пітере, можливо ми вже ніколи не побачимось. В нас закони дуже суворі до кіберзлочинців. – промовив Ландер вслід.
Пітер не хотів сперечатись з Ландером. Не відомо іще хто злочинець. Цікаво було би побачити обличчя Ландера після того, як він дізнається, що нижнє місто йому не належить, що це все був розіграш. 
В приймальні Пітер побачив справжній безлад. Стіл секретарки перевернутий, на підлозі валялись папери, уламки комп’ютера і інші канцелярські приналежності. Сама секретарка-клон і охоронець зі зв’язаними руками і ногами і заклеєним ротом сиділи поруч на дивані. Порвана блузка секретарки і пом’ятий вигляд охоронця вказував на те, що вони спробували чинити опір поліції. Але це їм видно не вдалось. Штурмові костюми поліції окрім захисту від лазерної і електромагнітної зброї мали іще синтетичні підсилювачі. В такому костюмі навіть і дитина змогла би протистояти дорослій людині, і отримала би перемогу.
Під поглядами неприхованої цікавості співробітників “Синеки”, Пітера вивели з приміщення, і посадили в поліцейський флаєр. Пітер не чинив опору, навіть він був задоволений, що його забрала поліція. Адже по суті поліція врятувала його від лап Корана Ландера. І тепер в Пітера були докази того, що його змусили ввійти в мережу “Синеки”, і злочинцем був по суті сам президент “Синеки”. Цікаво як там Остін? Чи вибрався він з приміщення?

14.

Після півтори доби фізичного і нервового напруження Пітер стільки ж само часу проспав в поліцейському відділку. Після всіх вчорашніх подій тут він почував себе в безпеці. Не потрібно було нікуди поспішати, нікого шукати, і ні від кого ховатись. Полежавши з заплющеними очима іще з пів години Пітер підвівся. Невелика камера два на чотири метри була в повному розпорядженні Пітера. Окрім ліжка і санвузла на стіні висів телевізійний приймач п’ятдесятилітньої давності. От він саме більше і викликав у Пітера цікавість.
Як не дивно, але телевізор працював. Хоча темні плями в кількох місцях екрану, і неправильна передача кольору вказували на те, що його давно пора викидати. Пітер знайшов місцевий канал новин, і почав слухати, так як дивитись його було не можливо. Через кілька хвилин Пітер почув повідомлення про себе.
-	Завдяки оперативним діям поліції планети Синека, було нарешті заарештовано Пітера Дірлока, якому вдавалось пів року ухилятись від правосуддя. Незважаючи на його юний вік, йому інкримінують цілий ряд злочинів. Це і злам комп’ютерної мережі компанії “Синека аеро-індастріс”, привласнення значної суми кредитів цієї компанії, зґвалтування своєї однокласниці Дани Відгок, підпал своєї квартири, вбивство тридцяти шестирічної жінки і її неповнолітнього сина, погром в їхній квартирі – це лише неповний перелік злочинів цього молодого рецидивіста. Нарешті його впіймали, залишається дочекатись суду, і призначення справедливого покарання. Я думаю довічне ув’язнення і урберійові рудники зможуть зробити  його добропорядним членом суспільства. Хоча більше десяти років на шкідливому виробництві навряд чи він проживе... 
Ну от Пітере, з однієї халепи ти вибрався, і потрапив в іншу . З одного боку Коран Ландер, якому ти наступив на хвіст. Він мабуть уже знає, що нижнє місто йому не належить. А з другого “справедливе правосуддя”, яке хоче відправити тебе на урберійові рудники. Треба поступити так, щоб докази, які тебе оправдовують подати в самий останній момент. Інакше вони можуть або пропасти, або можеш пропасти ти сам, Пітере. Адже в Корана Ландера є спеціаліст по спецопераціях, і ти можеш виявитись його “останньою спецоперацією”. 
Дні в колонії попереднього ув’язнення виявились сірими і одноманітними. Тут час спливав помалу, не так як на волі. Окрім того влада колонії дізналась, що Пітер був не бідною людиною. Підземне місто досі належало йому. Відповідно і ставлення до Пітера було відповідне. Хоч Пітера і вважали злочинцем, але він був багатим злочинцем. Для Пітера було встановлено ряд поблажок, звичайно не безкоштовно. Йому не потрібно було щодня з’являтись на переклички, його переселили в  найкращу камеру, дозволили користуватись своїм комп’ютером. А саме головне – йому дозволили побачення. 
Майже щодня до нього хтось приходив. Пітер досі керував підземним містом, навіть із в’язниці. Остін займався конфігурацією машини під видобуток різних мінералів. В нього це виходило не гірше ніж в Пітера. Горан зайняв місце Джеральда, і виконував управлінські функції. Для жителів підземного міста теж нічого не змінилось. Вони мали змогу працювати в нормальних умовах, і отримувати за свою працю справедливу винагороду.
Остін змонтував відео-файл з кабінету президента “Синеки”. Матеріал вийшов відмінний. Це був головний козир для Пітерового виправдання. Але поки що його вирішили не оприлюднювати. Окрім того за аналізом ДНК нігтя, який приніс “тарган” з кабінету Морана Блога, вдалося встановити його особу. Через свої якісь канали Остіну вдалося роздобути його особову справу. Його справжнє ім’я – Едвард Росс, підполковник штурмової бригади людей. Але це все в минулому. За свою жорстокість не тільки до ворога, але й до своїх підлеглих його засудив військовий трибунал до довічного ув’язнення. Але йому вдалося втекти від правосуддя, причому ця втеча була всіяна трупами, і вирізнялась неймовірною жорстокістю. Кілька років про нього не було ніяких звісток. Потім в зоряній системі Тарус з’явився пірат на ім’я Турон, який кілька років тероризував мирних жителів системи, і мирні кораблі. Військові кораблі, які направили в цю систему для наведення порядку, було знищено з неймовірною зухвалістю і жорстокістю. Здавалось цей пірат знав всі методи і засоби роботи військових. З часом до нього почали приєднуватись інші пірати, і кілька років система Тарус була кублом піратів. Кілька спроб військових відбити систему ні до чого не привела. Тоді й пішли слухи, що Турон і підполковник Едвард Росс одна й та ж сама особа. Та згодом, під час однієї із операцій, систему Тарус вдалось захопити. Але пірата Турона, чи підполковника Едварда Росса серед захоплених не виявилось. Як не намагались військові дізнатись про його місцезнаходження, це їм нічого не дало. Страх помсти їхнього лідера виявився сильніший за обіцянки військових. Його ніхто не видав. На цьому слід пірата Турона губиться. Багато хто вважав його загиблим під час штурму, але більшість схилялась до того, що йому вдалося втекти. 
Через кілька днів після ув’язнення до Пітера прийшов на побачення Моран Блог. Пітер не повірив своїм очам, коли його побачив. По усміхненому і приязному обличчю колишнього пірата здалося, що прийшов найкращий товариш. Але це було не так. Пітер спочатку хотів відмовитись від побачення, але цікавість взяла гору, і Пітер таки сів в крісло для побачень. Лише товсте броньоване скло розділяло Пітера і Морана Блога.
-	Радий тебе бачити, Пітере. Як ти тут? Годують добре? Таргани не надоїдають? – приязним голосом запитав Моран.
Схоже вони знайшли “таргана” в кабінеті президента “Синеки”. Видно Остін погано його заховав. Отже вони знають, що в Пітера є докази, які його оправдовують. Але ж для чого він сюди прийшов? А для чого він приходив до важко пораненого Джеральда в клініку? Для того щоб вбити його. І сюди він схоже прийшов за тим самим. Але ж броньоване скло, охорона, решітки, грати. Як він це зробить? Ти Пітере забуваєш, що маєш страву з колишнім військовим, піратом, “спеціалістом по спецопераціях”, і прекрасним актором нарешті. Те, що він задумав він виконає, не дивлячись на зухвалість і безнадійність даної справи. Не потрібно було сідати в це крісло, але й тікати вже запізно. Але в мене є козир проти нього, я знаю хто він такий. Потрібно цей козир розумно використати.
-	Я знаю хто ти, і для чого сюди прийшов. Але перш ніж ти виконаєш, те що задумав, я хочу тебе попередити. Не потрібно вішати на себе іще одне вбивство. Тобі достатньо звання підполковник і кар’єри пірата. Твій слід на цьому загубився, і не потрібно його відновлювати. Я зі свого боку обіцяю, що не дам справі ходу до суду. Так, що в тебе є час, щоб лягти “на дно”. Коран Ландер поплатиться за свою жадібність, і ти його не врятуєш. Моє вбивство тобі нічого не дасть, а тільки прискорить розвиток подій, а тоді навряд чи тобі вдасться втекти. До речі, де ти сховався, коли брали систему Тарус? – запитав Пітер.
Колишній пірат довго переварював почуте. Дружня посмішка залишила його обличчя. Схоже, що Пітеру вдалося вплинути на нього. Але яке рішення він прийме? Чи пристане на його пропозицію, чи в гніві порве його на шматки.
-	Схоже, я недооцінював тебе. Мене іще ніхто не обходив так як ти. Здавалось, що у твоїх вчинках немає ніякої логіки, але згодом виявляється, що це єдине правильне і оригінальне рішення. Схоже, що ти правий, мені пора залишати ці ігри в “козаків-розбійників”. Мабуть старію. Куплю кілька акрів землі в якій-небудь зоряній системі, і буду розводити страусів, засівати землю. – сумно промовив Моран Блог, встаючи зі свого стільця.
Пітер, сидячи в своєму кріслі, боявся поворухнутись. Невже Моран Блог зі зухвалого пірата, перетворився на звичайну підстаркувату людину. Чи це все його акторські здібності? Вже залишаючи кімнату для побачень, він на мить зупинився, потім повернувся, і знову сів навпроти Пітера. В Пітера, аж мурашки по спині пробігли. Невже він передумав, і вирішив таки вбити Пітера? 
-	 Твій синтезатор їжі. Будь обережний. – промовив Моран Блог.
Потім підвівшись, залишив Пітера на самоті. Невже вдалося його запевнити? Пітер повільно залишив кімнату для побачень. Що означала остання фраза колишнього пірата, роздумував Пітер. Охоронець відвів Пітера в його камеру. На столі стояв новий синтезатор їжі, а старий кудись зник. Ну, і чого мені остерігатись синтезатора їжі? Невже мене хочуть отруїти? Все можливо. Отже Моран Блог мені повірив, і скоріше за все він вдариться “в біга”. Отже в Пітера залишився тільки один ворог – це Коран Ландер. Ну й добре. А те, що він мене попередив, це добре. Можливо він розкаявся у всіх вчинених злочинах, і не хотів брати іще один гріх на себе.
Пітер приєднав синтезатор їжі до свого комп’ютера. Подивимось, що вони придумали. Паролів понаставали. Ну прямо як маленькі дітки. Паролі – це для домогосподарок, щоб не лізли куди не слід. Пітер знайшов в мережі опис даної моделі синтезатора. Можна було би просто по новому перешити даний синтезатор з оригінальної версії виробника, тоді би синтезатор працював як новий. Але ж цікаво дізнатись, чим мене збиралися труїти. Тим більше, якщо Моран Блог кинувся тікати, то Коран Ландер тікати нікуди не буде. В нього є власність на цій планеті, і він буде боротись до кінця. Отже треба буде вдавати симптоми отруєння, при необхідності. А для цього потрібно дізнатись, чим мене збирались труїти. Ну хоч порозважаюсь, все одно до суду робити нічого. 
Ну добре. Я думаю метод звичайного перебору всіх можливих комбінацій паролів підійде. За п’ять-вісім годин я думаю впораюсь. Через півгодини програма для перебору паролів, і аналізу відповіді синтезатора була готова. Пітер запустив її на виконання, і став чекати. 
Та ні через п’ять ні через вісім годин комп’ютер не зміг підібрати пароль. Пітер вже хотів було полишити цю безнадійну справу. Голод і спрага давали про себе знати. Пітер вже кілька разів перевіряв текст програми, можливо він щось пропустив. Та все наче правильно, а правильного паролю досі не було. 
Лише через десять годин, застосувавши частковий метод звірки паролю і оптимізацію пошуку по частковому паролю, вдалося досягнути результату. Схоже, що хтось дуже не хотів, щоб його редакцію прошивки синтезатора бачили. Звіривши текст модифікованої прошивки з оригінальною Пітер знайшов розбіжності. Отже Моран Блог не обманув Пітера. Його дійсно хотіли отруїти. Причому отрутою був тетрагексан літію. Дуже оригінальна сполука. Для отруєння достатньо одного прийому даної речовини. Смерть наступає не відразу. Через кілька днів починається задишка, потовиділення, і через кілька годин смерть від серцевої недостатності. При чому коли ці симптоми вже з’явились, то врятуватись можна тільки замінивши абсолютно всі внутрішні органи. Якщо врахувати те, що для вирощування всіх внутрішніх органів потрібно щонайменше – кілька діб, то виходить, що врятуватись майже не можливо. 
Пітер зберіг, про всяк випадок, версію “отруйної прошивки”. Потім змінив прошивку в синтезаторі їжі на оригінальну, і повечеряв. Іще ніколи їжа не здавалась такою смачною. 

15.

Наступний день Пітер почав з роздумів. Якщо Коран Ландер спробував позбутись Пітера, то він може спробувати це іще раз. І хто знає, чи пощастить Пітеру знову. Отже потрібно зробити так, щоб смерть Пітера не мала ніякого значення для президента “Синеки”. Ну а що йому потрібно? Звичайно же – підземне місто. І для того, щоб здобути його він піде на будь-який злочин. Отже потрібно позбутись прав власності на підземне місто. Але це потрібно зробити так, щоб воно не дісталось Ландеру. План дій вималювався сам. Потрібно передати право власності на підземне місто мешканцям міста. Причому в довічне користування, і без права продажу. Тоді вони зможуть вільно працювати, і при цьому будуть захищені. За собою Пітер вирішив залишити відсотків десять від власності підземного міста. Отже якщо його і вб’ють, то президент “Синеки” не зможе керувати підземним містом. В нього буде не достатньо для цього прав.
Пітер скинув через комп’ютер повідомлення для Горана і Остіна, щоб вони негайно з’явились до нього на побачення. Через пів години вони сиділи в кімнаті для побачень. Пітер розповів їм про побачення з Мораном Блогом, про те, що він кинувся “в біга”, і про спробу отруїти Пітера.
-	 Але це не те, заради чого я вас викликав. Мені потрібен список всіх мешканців підземного міста, їх вік і тривалість життя в підземному місті. Окрім того потрібно список всіх загиблих не своєю смертю в підземному місті. Тобто трагічні випадки, смерть від професійних захворювань, зниклі безвісти при дивних обставинах, з детальним описом. – повідомив Пітер.
-	А для чого це все? – запитав Горан.
-	Замах на мене скоєний з метою отримання у власність підземного міста. А так як мені належить сто відсотків всієї власності, то для замовників моєї смерті все дуже спрощується. Тому я вирішив передати підземне місто у власність мешканцям підземного міста. А для цього мені потрібні їх списки. – закінчив Пітер.
-	Але ж людей можна підкупити, обманути, залякати нарешті, і контрольний пакет може перейти у власність злочинців. – втрутився в розмову Остін.
-	Якщо зробити іменні акції, і без права продажу, то ними ніхто не зможе скористатися окрім їх власника. Люди будуть отримувати частину від прибутку, але продати, передати чи втрати свою власність не зможуть. – відповів Пітер.
-	 Ну гаразд, Через кілька днів, я думаю списки будуть готові. – повідомив Горан.
Дні в колонії попереднього ув’язнення тяглися дуже повільно. Пітер нудьгував, і чекав списків жителів підземного міста. По новинах кілька раз передали Корана Ландера, який власноручно зробив погром в відділенні електронної біржі, вимагаючи повернути йому у власність підземне місто. Засоби масової інформації по різному коментували цей факт. Деякі повірили Ландеру, і говорили про новий кіберзлочин невідомого авантюриста. Інші вважали, що в цій махінації були замішані також співробітники електронної біржі. А найбільш консервативні, вважали, що Ландер взагалі з’їхав з глузду, так як сайт електронної біржі не можливо ошукати. В будь-якому випадку в поліції буде багато роботи. Перевірити всі свідчення, факти, допитати багатьох людей. Але найголовнішим свідками в цій справі будеш ти Пітер і звичайно Коран Ландер.
Через кілька днів з’явився Горан іще з якимось чоловіком, і приніс списки жителів підземного міста. По зовнішньому вигляду цього чоловіка, Пітер зрозумів, що він не з підземного міста. Занадто випещений в нього був вигляд.
-	А де Остін? – після привітання запитав Пітер.
-	В нього багато справ. З машиною, щось не гаразд, і він залишився її лагодити. – відповів Горан.
По вигляду і розмові Горана, Пітер зрозумів, що той нервується. Завжди привітний добряк-товстун Горан виглядав стурбованим, і не таким як завжди. Щось тут не те, подумав Пітер.
-	Я зараз протестую зі свого комп’ютера машину, і можливо мені вдасться, щось зробити. Але якщо мені не вдасться полагодити її віддалено, то потрібно буде зв’язатись з Остіном, для надання подальших рекомендацій. – повідомив Пітер. – Як там справи зі списками? 
-	Списки готові. Окрім того наш юрист підготував електронні документи на передачу підземного міста. Вам залишається їх тільки підписати. – повідомив Горан.
Щось не подобається мені це все. Цей “наш юрист” якийсь дивний. Горан вперше назвав Пітера на “ви”, хоча в підземному місті всі один до одного звертаються на “ти”. І як вони так швидко склали списки мешканців? Чи ні кого не пропустили?
-	Гаразд я подивлюся списки, і зв’яжуся, якщо щось не так. – повідомив Пітер.
-	Але ж ... Я думав, що Ви зараз подивитесь списки, якщо щось не так то можна буде відкоригувати. А після можна буде й підписати документи. Ось і пан Хруен з юридичної сторони допоможе. – наче просився Горан.
Так ось у чому справа, Горан хоче, щоб я підписав документи на передачу підземного міста поспіхом. І що це може означати? Горан продався Ландеру, чи його залякали? Покійний Джеральд наче довіряв Горану, і в Пітера також не було підстав йому не довіряти. Щось тут не так, потрібно ретельно у всьому розібратись.
-	Я уважно передивлюсь документи, і зв’яжуся з вами. – відповів Пітер, встаючи зі свого стільця, і залишаючи кімнату для побачень.
На сам перед потрібно подивитись, що там з машиною. Пітер ввімкнув комп’ютер, і підєднався до машини. Тестування показало, що всі вузли в нормі, окрім одного. Один з чотирьох бурів працював якось дивно. Він то працював, але бувало, що самовільно зупинявся на кілька секунд, а потім знову починав працювати. Дуже дивно. Пітер викачав керуючу програму непрацюючого бура, і порівняв її з програмами трьох інших працюючих бурів. Вони відрізнялись. Нічого собі. І що це значить? Хтось з мережі підключився до машини, і змінив керуючу програму на одному бурі. Якщо так, то по перше, йому потрібно було дізнатись пароль довжиною один терабайт. Запам’ятати його, а тим більше підібрати його майже не можливо. По друге – а кому потрібно було дізнаватись пароль до звичайної кавоварки? Адже машина в мережі має фізичну адресу кавоварки. По третє – ну знайшовся такий геній, який отримав доступ до машини з мережі. Тоді чому він змінив керуючу програму тільки одного бура. Адже він міг знищити машину повністю, і так, що вона вже працювати не буде. Але він тільки вніс зміни в керуючу програму так, що один бур працює, але не так як потрібно.
Ну гаразд, невідомий хакер, подивимось, що ти там понаписував. Пітер знайшов розбіжності, і вивів їх на екран. Один фрагмент представляв з себе звичайнісіньку паразитну процедуру, яка з імовірнісною випадковістю зупиняла на кілька секунд один бур, а потім знову його вмикала. І це все? Схоже, що зловмисник не скільки хотів нашкодити, скільки просто звернути на себе увагу. Ну і що йому потрібно? Пітер вивів інший фрагмент. Він представляв з себе якусь абракадабру.  Ну, а це що таке? Пітер уважно роздивився текст. Перша стрічка була довжиною тридцять два символи, потім через пропуск – yek. А далі йшла така ж сама абракадабра. Пітер вже хотів було витерти незрозумілий фрагмент програми, коли його осяяла здогадка. Слово yek – це написане задом на перед key, тобто ключ. Отже перша стрічка – це ключ, а всі інші – це якесь повідомлення. Пітер, використовуючи ключ, спробував розшифрувати повідомлення. І вже через кілька хвилин незрозуміла абракадабра перетворилась в зрозумілий текст:
“Це Остін. Пітере, будь обережний, Горан запродався Ландеру. Вони хочуть прокрутити якусь махінацію, щоб Ландер отримав підземне місто у власність. Горана, я так зрозумів, хочуть поставити керуючим справами підземного міста. Пропонували і мені пристати на їхню сторону, але я відмовився.  Мене тримають під домашнім арештом десь у підземному місті. Допоможи. Остін.”
Отже “невідомий хакер” – це Остін. В нього є пароль до машини, і він використовуючи її як електронну дошку об’яв, знайшов спосіб попередити Пітера про зраду Горана. А махінація, про яку попередив Остін, схоже знаходиться в тих документах, які приніс Горан. Пітер уважно передивився документи. Але він нічого підозрілого в них не знайшов. Схоже, що підвох був не електронний, а крився в самому тексті договору. Тобто Ландер зрозумів, що обманути Пітера електронними методами не вдасться, тому і вирішив обійти його з юридичної сторони. Ну звичайно. Цей “наш юрист”  для того був і потрібний, щоб зберегти в договорі якусь юридичну лазівку, з допомогою якої Ландер в подальшому зможе відсудити в Пітера підземне місто. Залишається тільки знайти цю лазівку. Та скільки раз Пітер не перечитував договори, нічого підозрілого він так і не знайшов. Навіть відправивши зразок договору на юридичну контору, Пітер отримав відповідь, що договір складений за всіма правилами юриспруденції. Тоді в чому ж криється сама махінація? Пітер цього так і не міг зрозуміти.
Нарешті, передивившись прізвища і імена одержувачів акцій підземного міста, Пітер зрозумів в чому полягала махінація. Лише двадцять відсотків людей, вказаних у списках, були мешканцями підземного міста. Інші, вісімдесят відсотків, були підставними особами. Більшість з них були або працівниками “Синеки”, або “мертвими душами”. Отже Ландер пішов самим простим і найбільш ефективним шляхом – вирішив підсунути списки потрібних йому людей, в надії, що Пітер похапцем їх підпише. Так воно можливо би і сталося, тільки цей “наш юрист” викликав в Пітера підозри, а повідомлення Остіна їх підтвердили. Потрібно щось робити. Але що він може зробити, сидячи в тюрмі? Єдина людина, якій Пітер може довіряти – це Остін, і  він також сидить під арештом десь в підземному місті.
Отже, потрібно вибиратись звідси. А єдиний спосіб звідси вибратись – це оприлюднити записи з кабінету президента “Синеки”, з квартири чотирнадцятирічного хлопця, і запис зі старого підземного міста, який вказує на нелегальний видобуток корисних копалин попереднім власником. Також можна долучити до справи версію “отруйної” прошивки синтезатора їжі. Ці всі докази дадуть змогу довести Пітера невинність, а замах на його життя це підтвердить, і дозволить йому внести за себе заставу під підписку про невиїзд.
Пітер відправив всі вищевказані матеріали на адреси всіх відділків поліції і на всі легальні і напівлегальні ЗМІ. Все, тепер залишається тільки чекати. Але чекати прийшлося занадто довго. Цей матеріал на мові журналістів представляв з себе “бомбу”. І ця “бомба” була такою, що і “своїх” зачепити може. Адже звичайний сімнадцятирічний хлопець висував серйозні звинувачення поважній, шанованій в суспільстві людині – Корану Ландеру. І тому великі і середні ЗМІ, а тим більше поліція не поспішали оприлюднювати цю інформацію. Лише під кінець наступного дня на шпальтах напівлегальних і малих ЗМІ почали з’являтися передані Пітером матеріали. Причому це призвело до того, що рейтинг цих малих ЗМІ перевищив рейтинг великих ЗМІ. І лише на третій день, з моменту публікації, абсолютно всі ЗМІ майоріли уривками “кіно”, яке знімав Пітер.
В зв’язку з цими новими матеріалами в Пітера почастішали допити. Пітер не криючись розповідав всю правду. А так як докази його невинності були серйозними, то через кілька днів адвокат Пітера підготував всі необхідні документи на його звільнення під підписку про невиїзд. 
Всього лише якийсь місяць Пітер провів в колонії попереднього ув’язнення. Всі звинувачення проти нього розтанули, наче лід на сонці. Але попри все це Пітер розумів, що він тепер в більшій небезпеці, ніж в колонії. Коран Ландер не та людина, що так просто здається. А так як в поліції і ЗМІ побільшало питань тепер до власника компанії “Синека аеро-індастріс”, то Ландеру тепер було вигідно, щоб Пітер замовк назавжди. Вже і підземне місто його не стільки цікавило, йому тепер потрібно було зберегти свою компанію, і своє підмочене ім’я, а не думати про нові завоювання. 

16.

Вийшовши на волю, Пітер в супроводі двох охоронців полетів в підземне місто. Тепер саме головне – це звільнити Остіна. Знайшовши квартиру Горана, і зламавши його в’ялу охорону, Пітер зі своєю охороною вдерся в його квартиру.  Розгубленість і страх в його очах тільки підтвердили – що він зрадник.
-	Здраствуй, Горан. Ти наче не радий мене бачити на волі? – спокійно запитав Пітер.
-	Я?!... Дуже радий... Просто ти не говорив, що тебе звільняють... – наче оправдовувався Горан.
-	Я просто не хотів, щоб Коран Ландер, якому ти недавно почав служити, так швидко дізнався, що я на волі. Він все рівно про це дізнається, але трохи пізніше. – повідомив Пітер.
-	Це неправда. Нікому я не служу. Хто тобі це сказав? – пішов у наступ Горан.
-	Ти сам і сказав, коли приніс списки мешканців підземного міста, в яких основна частина або співробітники “Синеки”, або “мертві душі”. – все так само спокійно промовив Пітер.
По вигляду Горана стало зрозуміло, що він зламався. Важко опустившись в крісло, він почав оправдовуватись, посилаючись на погрози в свій адрес і адрес своєї сім’ї.
-	Мені не потрібні твої виправдання. Виправдовуватись будеш перед мешканцями підземного міста, які по твоїй волі могли повернутись до старих порядків. Мені від тебе потрібно тільки одне – де Остін? І не дай бог ти скажеш, що його немає в живих, тоді я сам придушу тебе як ту зрадливу собаку. – так само спокійно сказав Пітер.
-	Він живий. Він за кілька будинків сидить під охороною з дротами на голові. Тільки я знаю слово-код, щоб повернути його в реальний світ. – похапцем почав відповідати Горан.
-	Ходімо, звільниш його. – наказав Пітер.
Горан іще хотів було поставити Пітеру якісь умови, але спокійний і суворий вигляд Пітера відбили в нього цю охоту. Піднявшись, Горан наче на розстріл, помалу пішов до виходу.
Остін був живим і здоровим, тільки трохи знесиленим після “віртуального наркотику”. Прийшовши до тями, і оцінивши ситуацію, він з кулаками кинувся на Горана. Той навіть не захищався, а так і стояв, спокійно приймаючи на себе удари. Лише знесилившись зовсім, Остін відчепився від Горана. З розбитої губи Горана повільно сочилася кров, і капала на його кругленький живіт.
-	Можеш рахувати це відплатою за зраду. І ще одне, Ландеру не обов’язково знати, що я  тут був, і забрав Остіна. – повідомив Пітер.
-	Я все зрозумів. – відповів Горан.
Залишивши підземне місто Пітер з Остіном в супроводі своїх охоронців направились на зупинку міжміських флаєрів.
-	Ну, і що далі? Ми що втікаємо? – запитав Остін.
-	Можна і так сказати. Тобі потрібно відновити сили після кібернетичного сну. Мені також потрібно дещо зробити. Потім розповім. – відповів Пітер.
В найближчому відділенні банку Пітер оформив дві анонімних платіжних картки, і перевів доволі значні суми грошей на них з рахунків “Надії”. Це дасть змогу не мати проблем з фінансами, і при цьому залишатись невідомими. Окрім того їх “фінансовий слід” на цьому загубиться, і це не дасть можливості Ландеру їх вистежити. 
Добравшись до зупинки міжміських флаєрів, вся четвірка сіла в міжміський флаєр маловідомої флу-компанії, і направилась в сусіднє місто. Та на цьому подорож не закінчилась. Звідти Пітер з одним охоронцем полетіли в друге місто, а Остін з іншим охоронцем в третє місто. І лише на наступний день вони зустрілись зовсім в іншому місті, де і вирішили поки осісти. Такі засоби перестороги були не марні, так як Пітер добре знав, що Ландер буде його шукати. А такі перельоти, з різною кількістю пасажирів, анонімними картками і різними перевізниками значно ускладнить пошуки.
Оселившись в третьосортному мало-примітному готелі, Остін з охоронцями залишився в номері, а Пітер вирушив в місто. В нього було багато справ. Потрібно було скласти все ті ж списки мешканців підземного міста. Але треба було це зробити так, щоб ні Коран Ландер ні самі мешканці підземного міста не знали, для чого ці списки. Пітер придумав доволі цікаве прикриття для цієї операції. Він вирішив провести виграшну лотерею для мешканців підземного міста. Причому ця лотерея мала бути трохи не звичайною. Білети на лотерею не будуть продаватись, а  розіграш буде проводитись по номерах будинків підземного міста. При чому буде враховуватись і кількість мешканців в будинку, і їх вік, і те, як задовго вони мешкають в підземному місті. Всі ці дані будуть збільшувати шанси окремо взятого будинку для виграшу. А отримавши всі ці дані можна буде провести лотерею для прикриття операції. Але основне призначення даної лотереї – це складання списків мешканців підземного міста. І ці списки будуть використані для передачі їм у власність підземного міста.
Вчора ввечері, покопавшись в мережі, Пітер склав список фірм, які могли би організувати проведення даної лотереї. Зранку наступного дня Пітер поїхав по цьому списку. Декілька з них Пітер відкинув, так як вони виявились занадто корупційними і примітивними. Третя фірма йому сподобалась. Поговоривши з працівниками, і навівши іще деякі довідки, Пітер пішов до власника даної фірми. 
Власником виявилась жінка середнього віку і приємної зовнішності. Виклавши суть справи, Пітер почав чекати відповіді власниці. 
-	Мене трохи дивує Ваша пропозиція. Але якщо укласти угоду, і всі Ваші вимоги там описати, то я думаю, що ми зможемо організувати цю, як Ви кажете “лотерею”. – відповіла Ірма Дорос, власниця фірми.
-	І ще одне. Не знаю як це сказати. Але ніякої угоди не буде. Вірніше угоду Ви можете скласти з якоюсь своєю підставною особою, для того, щоб в Вас не було проблем з законом. Мені потрібно, щоб ця лотерея відбулась, окрім того основна вимога – щоб в списки були включені абсолютно всі мешканці підземного міста.  Всі Ваші поточні витрати я буду оплачувати щоденно, за результатами проведеної роботи. Окрім того в кінці роботи Вас чекає щедра винагорода, тому в Ваших інтересах провести дану операцію якнайшвидше. – сказав Пітер, і написав на аркуші паперу суму винагороди з чотирма нулями.
-	Боюся, що я не зможу Вам допомогти. Сама лотерея досить дивна, окрім того, угода на підставну особу. Ні. – більш жорстко відповіла Ірма.
-	Гаразд. Я розумію, що мої вимоги трохи заплутані, і Ви не хочете ризикувати без угоди, щоб не прогоріти. Тому я пропоную наступне. Я Вам зараз авансом оплачую третю частину від вказаної суми, і Ви приступаєте до роботи. Кожен наступний день я буду приходити, і компенсувати Ваші витрати за попередній день. Десь в середині роботи я оплачую іще третю частину, а по закінченню, те що залишилось. Такий розклад Вам підходить? Мені потрібен номер Вашого рахунку, я готовий заплатити аванс. – повідомив Пітер.
-	Я не знаю, чи наша фірма зможе Вам допомогти. – вже більш в’яло відмовлялася Ірма.
Та Пітер, не слухаючи її, підійшов до терміналу, і перерахував зазначену суму на рахунок фірми.
-	Аванс сплачено, можете перевірити стан свого рахунку. А я прийду завтра, і чекаю від Вас звіту про проведену роботу. Всього найкращого. – не чекаючи відповіді, Пітер залишив кабінет власниці фірми.
Пітер розумів, що лотерея, яку він замовив трохи дивна, але він розраховував на те, що щедра винагорода, яку він запропонував, схилить власницю фірми пристати на його умови.
На наступний день з самого ранку Пітер вже сидів в Ірми Дорос.
-	Ви отримали аванс? – перше, що запитав Пітер наступного дня.
-	Так, Ваші кошти поступили. Але, якщо я відмовлюся від даної справи, як Ви збираєтесь повернути собі гроші? Адже угоди немає, платник – анонімний. Ви не боїтеся, що я відмовлюся, і не поверну аванс? – запитала Ірма.
-	Ні, я цього не боюся. Я навів деякі довідки про Вас і Вашу фірму. Ви дуже порядна людина, Ваша фірма динамічно розвивається. Але останнім часом у Вас є деякі фінансові проблеми. І моя лотерея, якщо Ви її організуєте, допоможе владнати ці фінансові недоліки. – відповів Пітер.
-	Я також навела деякі довідки. Ви – Пітер Дірлок, Вас останнім часом часто показували по новинах. Вас пов’язують з пограбуванням  “Синека аеро-індастріс”, вбивствами, зґвалтуванням, і іще багато з чим. Так, що я не знаю, чи можна Вам довіряти. – повідомила Ірма.
-	Ви розумна жінка. Але всі звинувачення з мене знято. А в ваше місто я приїхав тому, що є загроза моєму життю. Я буду з Вами відвертим. Коран Ландер, президент “Синеки”, – непорядна і жадібна людина. Всі ці  звинувачення  проти мене – це його рук справа. Причому всі вони безпідставні. А коли я надав правосуддю докази, які мене оправдовують, моє життя опинилось в іще більшій небезпеці. Ця лотерея мені потрібна для того, щоб підземне місто віддати у власність його мешканцям, і щоб воно не дісталось Ландеру. От така то правда. Ну то що Ви скажете? – закінчив Пітер.
-	Не знаю чому, але я Вам вірю, молодий чоловіче. Гаразд, я візьмусь за Вашу справу. Кожен ранок я Вас буду чекати зі звітом про проведену роботу і поточними витратами. Днів за двадцять я думаю впораємось. – повідомила Ірма.
-	Гаразд. – відповів Пітер.

17.

Власниця фірми виявилась дуже відповідальною особою. Вона залучила до цієї справи майже весь свій штат, і вони працювали не покладаючи рук. Щоденно Пітер отримував звіти про виконану роботу, і сплачував витрати. Уже на п’ятий день список був готовий майже на дев’яносто відсотків. Пітер з готовністю заплатив другу третину обіцяної суми винагороди, причому докинув іще кілька тисяч за оперативність.
Щоб не нудьгувати цілими днями,  Пітер запропонував свої послуги в якості системного адміністратора Ірмі. Вона віднеслася спочатку до цього з обережністю. Адже за Пітером закріпилось клеймо хакера. Але коли Пітер знайшов в їхній системі захисту кілька слабких місць, і виявив програму-шпигуна, яка кілька місяців відсилала конфіденційну інформацію їх конкурентам, Ірма йому повірила. Зразу знайшлася причина їх фінансових труднощів. Конкуренти знали все про їхню діяльність, і використовували це так, як їм було потрібно. Також Пітер виявив того, хто їм цього шпигуна “підсадив”. Це був співробітник фірми, якого недавно прийняли на роботу. Знаючи про “щура” в своєму оточенні Ірма не поспішала його звільняти. Вона спочатку почала поставляти йому дезінформацію. Нехай тепер конкуренти відчують фінансову труднощі.
Нарешті списки були готові. Лотерею планувалося провести в підземному місті за десять днів. Пітер з вдячністю розрахувався з Ірмою за роботу. Вона спочатку почала відмовлятися від решти суми винагороди, адже Пітер нарешті знайшов причину їхніх фінансових невдач, а це коштувало набагато більше. Але Пітер наполіг на своєму. Мотивуючи тим, що якраз цієї суми їй не вистачає, щоб розрахуватись з боргами. 
Пітер став на кілька тисяч бідніший, але в нього з’явилась віддана йому людина. Після всього того, що Пітер зробив для Ірми, вона буде до скону віддана йому. Навіть якщо Пітера проголосять найзапеклішим злочинцем, він зможе звернутися до неї, і вона не відмовить йому.
Маючи списки, Пітер за кілька днів підготував угоди на передачу підземного міста його мешканцям. Серед них Пітер знайшов прізвище свого батька. І що це значить, роздумував Пітер. Батько оселився в підземному місті. Видно є якась причина. Ну іще не довго залишилось. За кілька днів лотерея, після якої Пітер роздасть угоди мешканцям підземного міста, а за одно і побачить батька.
Лотерея виявилась доволі цікавою. Вулиці підземного міста заполонили його мешканці. Безкоштовні солодощі дітям, атракціони дорослим, музичні концерти, жарти линули з усіх кінців. Ірма Дорос прекрасно все організувала, вона була майстром своєї справи. Мешканців не стільки цікавила сама лотерея, як відчуття свята, про яке вони забули за довгі роки життя під землею. 
Пітер з Остіном, в супроводі двох охоронців, теж прилетіли на лотерею. По сценарію, в Пітера іще було кілька годин до його виступу, і він хотів знайти свого батька. Та мабуть в цьому натовпі це неможливо. Побродивши іще з півгодини, Пітер залишив цю марну справу. Можливо, після свята йому вдасться знайти батька.
Пітер почав пробиратись назад до трибун. Потрібно іще буде переговорити з Ірмою. Помітивши її, Пітер почав пробиратись крізь натовп до неї. Ірма жваво розмовляла з якимось чоловіком, який стояв спиною до Пітера.
-	А ось і твій син. – сказала Ірма чоловіку з яким розмовляла.
-	Тату. – тільки й вимовив Пітер, впізнавши в незнайомці свого тата, і по дитячому кинувся йому на шию.
-	Я не винний в тому, що сталося. Мене підставили. Я не злочинець. – похапцем почав оправдовуватись Пітер.
-	Я кожен день переглядав новини, з того часу як ти зник. Я все знаю. Не оправдовуйся. Ти поступив правильно, як справжній чоловік. – відповів батько.
-	Ну, не буду вам заважати. Зустрінемось пізніше. – промовила Ірма, і залишила батька з сином на одинці.
-	Гаразд. – в один голос промовили Пітер і Отіс.
-	Зачекай. Ви що, знайомі? – запитав Пітер.
-	Так. Ми давно знайомі. – відповів батько, і легкий рум’янець вкрив його щоки.
-	Нічого собі. А чому ж Ірма не розповіла, що знає тебе? – запитав Пітер.
-	Якщо б Ірма мене не знала, навряд чи б вона взялась за твою “лотерею”. Вона дуже принципова жінка, і в авантюри не встряває. Це я її вмовив провести цю “лотерею”. До речі, вона казала, що ти їй дуже допоміг позбутися якогось вірусу в її мережі . – відповів батько. 
-	То був не вірус, а шпигун. Стривай, а звідки ти знаєш всі ці дрібниці? Чекай, чекай. Ти сказав, що вмовив її провести лотерею. Отже ви не просто знайомі, а близькі знайомі. – закінчив розмірковувати Пітер.
-	Ти дуже уважний. Ми з нею були друзями колись давно, іще до твоєї мами. А це недавно вона мене знайшла, щоб поговорити про твою лотерею. – відповів Отіс.
-	Тепер все зрозуміло. – відповів Пітер.
Батько зустрів своє давнє кохання. Вони мабуть “наговорились” вже про все. Ну й добре. Он який він щасливий. Тепер і йому не буде так самотньо. 
-	Ну а як ти тут опинився? – запитав Пітер.
-	Це довга історія, навряд чи вона тобі буде цікава. – сумно закінчив Отіс Дірлок.
-	Ну то й що. Розповідай. – настояв Пітер.
-	Після того, як тебе об’явили злочинцем, і ти зник, всі навіть давні друзі   почали мене сторонитись. А через кілька днів мене звільнили з роботи з причиною – “не відповідність займаній посаді”. Я залишився один. Мене всі сторонились наче прокаженого. Декілька раз я пробував влаштуватись на нову роботу, та все марно. Потім полишив ці спроби, зрозумівши що мене нікуди не візьмуть. Після сидів вдома, поки не скінчились накопичення. Коли гроші скінчились, і я не міг сплачувати рахунки, мене викинули з квартири. Так я опинився тут. – сумно закінчив Отіс Дірлок.
-	Я зрозумів. Це все через мене. Але, якщо мене виправдали, то ти можеш відновитись на роботі. – розмірковував Пітер.
-	Та ну їх всіх. Я не хочу нікому нічого доводити. Тут в мене є житло, робота. Мені тут подобається, і я залишусь тут. – вже більш веселіше промовив батько.
-	Ну, я щось придумаю. А зараз вибач, мені треба йти. В мене іще є незавершені справи. – промовив Пітер.
Ірма закінчувала розіграш лотереї, і роздачу виграшів. Призи були не дорогі, але їх було багато. Кілька комп’ютерів, комунікатори, дитячі іграшки, різні електронні дрібнички швидко знаходили собі нових власників. Причому все це відбувалось з гумором і жартами. Особливо тішило дітлашню розіграш двох десятків гравітаційних дощок. Ну тепер в підземному місті будуть справжні перегони.
-	А тепер я хочу надати слово спонсору лотереї – Пітеру Дірлоку. В нього є для вас іще декілька подарунків. Прошу. – промовила Ірма, і жестом запросила Пітера на трибуну.
-	Всі ви мабуть знаєте, що підземне місто, або підприємство “Надія” належить мені. Але це не моя забаганка, така була воля нині покійного Джеральда.
-	Ти Джеральдом не прикривайся. Наживаєшся на нас, то так і скажи. – вигукнув хтось із натовпу.
-	На вас наживались в старому місті. Коли я прийшов сюди ви і ваші діти ходили в лахмітті, їли всіляку гидоту, і такою ж гидотою дихали. Джеральд загинув за те, щоб не повертатись до старих порядків. Тому не потрібно говорити, що хтось на комусь наживається. – відповів у натовп Пітер.
-	Але це не те, що я хотів вам повідомити. Мені набридло бути власником “Надії”. Мені набридло, що на моє життя скоюють замахи, хочуть мене обдурити як свої так і чужі, звинувачують, що я на комусь наживаюсь. Тому я підготував документи на передачу підземного міста у вашу власність. З кожним із вас укладена угода на передачу частки власності з мене. Вам залишається тільки поставити свій підпис. Підписавши угоду, ви стаєте співвласником компанії. Це надає право на участь в засіданнях, право голосу, отримання частини від прибутку підприємства і таке інше. 
-	“Засідати і голосувати” нам не потрібно. Це ви краще вмієте робити. – вигукнув той самий голос з натовпу, викликавши іронічні посмішки натовпу. – Ти скажи краще прибуток – це скільки?
-	Ну якщо взяти динаміку росту за останніх кілька місяців, врахувати попит на нашу продукцію, вдале розташування нашої зоряної системи ... – почав було прикидати Пітер, та його перервав той же самий незадоволений голос з натовпу.
-	Я що, розмовляю мовою мурлоків? Я запитав скільки я отримаю?
-	Приблизно від трьох до п’яти тисяч на рік на сім’ю. Звичайно якщо працювати так, як зараз, і якщо нічого не зміниться. – відповів Пітер.
Натовпом прокотилась хвиля задоволення. Це були велика сума для людей, яких привчили працювати за дарма. 
-	Я так зрозумів, що підписавши угоду, ми натомість зарплатні отримаємо цю суму, і далі будемо працювати за дарма? – запитав все той же голос із натовпу.
-	Ні. Все залишиться так як і було. Ви щомісячно будете отримувати зарплатню за свою роботу. Окрім того по результатах фінансового року, буде виплачуватись одноразова винагорода, якщо підприємство працюватиме з прибутком. – закінчив Пітер.
-	Дехто з нас нещодавно вже підписував якісь угоди. То як їм бути. – запитав інший голос з натовпу.
-	Якщо ви підписували те, що приносив Горан, то можете про це забути. Ті угоди не дійсні. А Горан – зрадник. Він хотів передати підземне місто попередньому власнику. А це означало би повернення до старих порядків: голод, злидні і важка праця за безцінь. – відповів Пітер.
-	Горана ми знаємо давно, а ти в нас новенький. Тому я думаю, що зрадник ти, а не Горан. І це ти хочеш забрати підземне місто собі. – почувся той самий невдоволений голос із натовпу.
-	На даний час підземне місто належить мені. Тому мені немає потреби в когось щось забирати. Ну гаразд. Припустимо, що Горан не зрадник, тоді чому ті угоди, що він приносив, були зроблені не на всіх мешканців підземного міста, а тільки на його близьких, і деяких його друзів. Окрім того основна частина угод була зроблена на співробітників компанії „Синека аеро-індастріс” і на неіснуючих людей.   – промовив Пітер показуючи документи, які йому приніс Горан.
Ті, що стояли в передніх рядах довго роздивлялись електронні документи, передаючи їх із рук в руки. Всі почали тишком поглядати на Горана. Він залишився осторонь, і навкруг нього утворився простір.
-	А це отой, що ... – чулося перешіптування з передніх рядів.
-	Хто-небудь знає цих людей?  – запитав Пітер.
-	Я не винен. Мене примусили. Крім того вони казали, що це тільки формальність, і для вас нічого би не змінилось. Все би залишилось так, як є на сьогодні. – почав виправдовуватись Горан.
-	Все би залишилось? – перепитав Пітер. – Я вам зараз покажу як би було, коли б вдалася їх махінація.
Пітер вивів на голографічний екран відео-файл з кабінету президента “Синеки”. Всі уважно спостерігали за одкровеннями Корана Ландера. 
-	Ну що, всі бачили свого колишнього “господаря”? – запитав Пітер. – А про свою подальшу долю чули? Тому, щоб цього не сталося, підписуйте угоди. 
Впевнившись, що це і в їх інтересах, люди почали підходити, і ставити свої підписи під угодами. 
-	В зв’язку з тим, що Горан виявився не порядною людиною, то керувати справами в підземному місті він не зможе. Тому на посаду фінансового директора я хочу запропонувати іншу людину. Отіс Дірлок – мій батько. Я думаю, з цією роботою він прекрасно впорається. – промовив Пітер.
-	Нам все рівно хто нами керуватиме, лише би платили гроші і залишалось все так як є. – відповів хтось з натовпу.
-	Ну значить можна рахувати, що всі згодні. – промовив Пітер, і покинув трибуну, щоб привітати батька з призначенням.
-	Я не знаю, чи впораюсь. – спробував був заперечити батько.
-	Впораєшся, я знаю. Окрім того це справжня робота, така як там у верхньому місті. Ти ж скучив за роботою. – підбадьорив Пітер.
-	Мої вітання, Отісе. Я бачу Пітер знайшов тобі роботу. – промовила Ірма Дорос, підійшовши до батька з сином.
-	Ну ви тут спілкуйтеся, а мені час бігти. В мене іще є справи. – промовив Пітер, залишаючи батька на одинці з Ірмою.
-	Які справи? Веселись, сьогодні свято, а справи залиш на завтра. – промовила Ірма.
-	Ні. Цю справу й так довго відкладав, тому я мушу її сьогодні закінчити. – відповів Пітер.
Ірма з батьком іще щось кричали в слід, але Пітер їх не чув, чи не хотів чути. Пітер виконав обіцянку, яку він дав Джеральду. Він зберіг підземне місто від посягань Ландера. Тепер люди зможуть спокійно працювати і пристойно жити. Він також влаштував батька і Остіна, які по його вині втратили роботу. Тепер Пітер був вільний від всіх обіцянок і зобов’язань. Залишилась тільки одна справа, яку потрібно було владнати – це він сам. Пітер мчав до Джесіки. Вона так і залишилась жити в його квартирі, про це Пітер дізнався зі списків, які принесла йому Ірма. Ну і що, що вона клон. Пітер її кохає. А цього достатньо. Дітей вона мати не може, але їх можна всиновити. Термін її працездатності можна продовжити, це також не проблема. Всі її спогади можна записати на зовнішні носії, відкоригувати, відновити. Все можна зробити. Головне – це кохання, а в нього його вистачало на їх двох.
А ось і квартира Пітера. Двері не зачинені, значить Джесіка є вдома. Пітер ввійшов у вітальню. Двоє молодих хлопців років по двадцять два двадцять п’ять сиділи в вітальні. По їх розкутих позах і журнальному столику, заставленому залишками алкоголю і наркотиків, Пітер зрозумів, що почувають вони себе доволі вільно, наче в себе вдома.
-	Я що, помилився дверима? – наче самого в себе запитав Пітер
Він вже хотів уже було перевірити, чи дійсно це його квартира. Але обстановка наче не змінилась. І саме головне, хлопці побачивши його, якось зніяковіли. 
-	Ми тут ... е. – промимрив один, схоже йому не було що сказати.
-	Ви що, охоронці? – запитав Пітер. – То це вже зайве. Від сьогодні я вже не єдиний власник “Надії”, і охорона мені навряд чи по кишені.
-	Так охорона. Ми тут трохи ... – продовжував оправдовуватись хлопець. – Ми зараз поприбираємо. Там іще наш третій товариш...  Він пішов в туалет.
-	Гаразд. – промовив Пітер, і почав підніматись сходами на другий поверх.
-	Ну вона мене й вимотала. Гаряча дівка. Давай Тібо, ти наступний. – на сходах з’явився “третій товариш”.
Так, як Пітер знаходився прямо під сходами, то хлопцю, що з’явився не було видно Пітера. Зате Пітеру було його добре видно. Атлетичного складу з татуюваннями на грудях і руках. Хлопець був абсолютно голий, його тіло вилискувало від поту. Вийшовши на сходи, він нерозуміючим поглядом дивився на своїх товаришів. Пітер також оглянувся назад. Його товариші жестами почали щось йому показувати, вказуючи на Пітера. А перехопивши Пітера погляд, враз зніяковіли знову, не знаючи куди подіти руки. Пауза затяглася. Пітера осяяла здогадка, що тут відбувається, але він не хотів в неї вірити. Він гнав від себе цю погану думку.
-	Хлопці, ну де ви там? Мені нудно. Я хочу іще. – Пітер почув знайомий,  медово-солодкий голос Джесіки. Такий голос в неї був тоді, коли вона хотіла кохатись. 
Пітер глянув вгору. Поряд з здорованем в татуюваннях з’явилась Джесіка. Вона також була голою. Її гарне, таке знайоме тіло також вилискувало від поту. Підійшовши до хлопця в татуюваннях, вона почала об нього тертись своїм тілом. Нарешті вся четвірка помітила Пітера.
-	Пітере!? ... А в нас тут невелика вечірка. Де ти так довго пропадав? Я зараз повернусь. – промовила своїм звичайним голосом Джесіка, і зникла в душовій кімнаті.
-	Вибач, старий. Так вийшло. Не бери до голови. – промовив здоровань в татуюваннях, проходячи сходами повз Пітера, і одягаючись на ходу.  
Хлопці похапцем почали залишати квартиру. Пітер зостався один, лише шум води з душової кімнати нагадував про Джесіку. Він опустився по сходах і присів в крісло. Він так поспішав, щоб її побачити, а побачив зовсім інше. Не хотілось абсолютно нічого, навіть жити. Всі думки кудись зникли. На душі була пустота. Пітер так і сидів, втупившись в одну точку.
-	Привіт. Ну розповідай, де ти так довго пропадав? – защебетала Джесіка, присівши поряд з ним в інше крісло.
Пітер мовчав. Яка різниця, де він був. Розповісти про те, як він з Остіном пішов в саме лігво Ландерів, для того, щоб її звільнити в обмін на підземне місто. Чи про те як його кинули до в’язниці, чи про те як його хотіли отруїти. Навряд чи це буде цікаве бездушному клону. Хоча як казав Ландер – вона найкраща повія-клон, можливо вона би і вдавала цікавість.
-	Ну! Ти чого. Ти що, ревнуєш? Бідолашний! – продовжувала щебетати Джесіка. – Так це ж просто секс. А кохаю я тільки тебе. Тебе довго не було, а мені було нудно, от я і вирішила розважитись. Ти ж знаєш яка я ненаситна. А в тебе хіба за цей час не було жінки? Ми живемо в третьому тисячолітті. Відкинь всі ті дідівські пересуди, дивись простіше на речі.
Дивитись простіше на речі? Десь я вже чув цю фразу. 
-	Ходімо, я тобі щось покажу. -  голос Джесіки змінився на медово –солодкий.
Знову знайому фраза. Невже все повторюється. Її  рука лягла на коліно Пітера, і поповзла вгору. Вона хоче залагодити свою вину своїм тілом. І це не зважаючи на те, що півгодини назад вона злягалась зовсім з іншим, чи з іншими. Пітера мало не знудило.
-	Відчепись від мене. Ти мені огидна. – викрикнув Пітер, і відкинув геть її руку.
-	Ну як хочеш. – сухо промовила Джесіка, і повільно піднялась в спальню.
Пітер так і залишився в вітальні в кріслі. Він довго роздумував над тим, що сталось. Як хочеш? Пітер її дуже хотів, але ділити її з кимсь йому зовсім не хотілось. Можливо він був занадто консервативний, але інакше він не міг. Можливо вона і невинна, її такою зробили, щоб вона дарувала задоволення, і отримувала задоволення сама. Та пробачити і забути це він не міг. Він не вписувався в цей світ, і тому він тут був зайвий.
Повільно підвівшись, Пітер пішов геть. Було вже далеко за північ. Свято в підземному місті скінчилось, та молодь продовжувала розважатись. З усіх кутків чулися веселі розмови, шум та галас хлопців і дівчат. Життя в підземному місті йшло своїм розміреним кроком. І ти Пітере, доклав для цього не мало зусиль. Та нажаль сам ти не вписуєшся в цю ідилію. З батька вийде чудовий керівник, Остін прекрасно справиться з машиною, Ландер більше не буде дошкуляти, тому підземне місто буде розвиватись і процвітати. Тому тебе, Пітере, тут більше ніщо не тримає. Ти виконав свою місію. І куди ти підеш? Та хіба Всесвіт малий? Можливо і знайдеться якийсь куток, де можливо знайдеться й для тебе невеликий шматок щастя.
Вже полишаючи підземне місто, Пітер оглянувся назад. Притушене нічне освітлення виривало з темноти рівні ряди будинків. Біля одного з будинків, ховаючись в тінь, стояли хлопець з дівчиною, міцно притискаючись один до одного.  Життя продовжується, подумав Пітер, і впевненою ходою направився до зупинки флаєрів.