ЯК ДОСТОВІРНО ОПИСАТИ НЕМОЖЛИВЕ

1. ДОКУМЕНТАЛІЗМ В ХУДОЖНІЙ ЛІТЕРАТУРІ

Багато хто вважає, що художня література повинна бути достовірною. У тому сенсі, що добре б, якщо все описане сталося з автором в реальному житті. Якщо ні - автор хоча б повинен знати матеріал не з чуток. І щоб ідеально написати книгу про Тунгуський метеорит, автору, мовляв, слід прожити півжиття в тайзі оленярем, ще півжиття пропрацювати геофізиком, ще півжиття - астрономом в Пулковській обсерваторії, ще бажано бути космонавтом, а в іншому, звичайно, слід бути письменником.

Правильна відповідь: кожен повинен бути професіоналом у своїй справі. Оленяр - розводити оленів, письменник - писати. Письменник пише з помилками (своїми), і оленяр пише з помилками (своїми). Письменник неправильним терміном позначив задній лівий ґудзик собачої упряжки. Проте оленяр не може висловити думку, він у відповідному листі до редакції написав «Тунгуський» з одинадцятьма граматичними і так кострубато склав фрази, що незрозуміло, про що він взагалі веде мову, сподобалася йому книга чи ні. Чи варто лаяти оленяра за це? Так він же не письменник, - скажемо ми, - який з нього попит! Але хіба письменника можна лаяти за те, що він не оленяр?

Уточнимо: я не співаю оду безграмотності. Це жахливо, коли письменник припускається жахливих ляпів. І це прекрасно, якщо він є фахівцем в дрібних фактах і деталях. А також прекрасно, якщо він ходить у брюках із напрасованими стрілками, добре співає, вміє готувати, знає сім мов, в тому числі Бейсік і морзянку... Але все це - не ті якості, які відрізняють доброго письменника від поганого. Не той письменник поганий, який назвав задній ґудзик не тим словом або з помилками описав ефес шпаги Людовика XIV. Просто серед якостей, які відрізняють хорошого письменника від поганого, достовірність і любов до фактів стоїть на десятому місці після незрівнянно більш важливих вмінь і навичок.

Та й у чому виміряти достовірність? Якщо у казці Колобок говорить з Лисицею - чому ніхто не обурюється, що печений хліб не має ротового апарату і вимовляти слова не здатний? Чи припустився жахливої помилки автор казки або свідомо збрехав своїм читачам? Плутанина відбувається через те, що у нас немає чітких визначень документальності. От якби відсоток реальності твору вказувався на обкладинці, як алкоголь на пляшці, було б чудово. До 15% - слабкореальні, від 15% - кріплені реальністю, від 35% і 40% - міцні реальні, ну а вище 90% - документально-медичні, технічні та протиральні твори, які не рекомендовані для прийому в нерозведеному вигляді. Останнє особливо слід відзначити, тому що така книга теж є, і називається довідником.

Поціновувачу точності в художній літературі запропонуйте прочитати довідник. Тут всі ґудзики названі правильно. І величезна кількість корисної і потрібної інформації - адже багато хто також люблять розповідати, що книга є світло, і повинна нести читачеві корисні знання великими валізами. Так от - є така книга, «Енциклопедичний словник». Чому ж ніхто не читає його в метро, ​​збуджено гортаючи сторінку за сторінкою? Чи не тому, що завдання літератури не в тому, щоб завалити читача інформацією? Давайте розберемося.

2. ЗАВДАННЯ ЛІТЕРАТУРИ – ДОСТОВІНО ОПИСУВАТИ ПОЧУТТЯ

Чому найкращі пісні про війну писав театральний актор Висоцький, який жодного дня не воював? Чи у всіх подробицях він знав, як несеться в атаку літак-винищувач 40-хх? Чому кращі детективи писали Конан Дойль і Агата Крісті, які не пограбували жодного банку, не вкрали жодного діаманта, не застрелили жодного садівника? Чому фантастику пишуть люди, які ніколи не висаджувалися на Сиріусі і не билися з ельфами на магічних клинках? Може тому, що вони вміють робити те, чим відрізняється їхня професія, - писати так, що читач зрозуміє, втягне, повірить, скаже: так, це достовірно? Те, що не вміють оленяр, фізик, історик, криміналіст?

Що ж робить текст достовірним, якщо не зазначені в ньому факти? Відповідь проста: читач - людина. Фізик, оленяр, танкіст, навіть грабіжник банку, - всі вони люди. У них різний досвід, спосіб життя і лексикон, але кожному знайомі єдині для всіх почуття: перемога, страх, біль, любов, розпач, цікавість, самотність, щастя, зрада, знахідка, втрата, здивування, ненависть... Все це знайомо й тому, чия професія - писати книги. Це - його набір інструментів. І це саме те, чого бракує Енциклопедичному словникові.

Від того, наскільки яскраво і достовірно автор зобразить людські почуття, залежить, вважатиме читач книгу достовірною чи ні. Саме тому ні в кого не виникають претензії до достовірності казки про Колобка. Письменник може братися за будь-яку тему, володіючи лише необхідним мінімумом фактів, - читачеві важливіше достовірність психологічна.

3. МІНІМУМ ПОДРОБИЦЬ

Кому це потрібно, описувати ґудзики упряжки? Міський житель цього не оцінить, а оленяр обов'язково знайде помилки. Причому, ще поб'ється з оленярем сусіднього пасовища, де ці ґудзики називають інакше. І два фізики теж поб'ються, варто вам піти в опис наукових глибин, де ще не вщухли суперечки професіоналів.

Наплюйте на подробиці! Ви тільки втомите дилетанта і розсердите професіонала. Наплюйте на дрібні помилки. Коли Аркадію Стругацькому довів читач, що не існує жодної моделі Люгера з оптичним прицілом, той відмовився виправляти рукопис. Та й з якого дива?

Необхідна межа фактів і технічних деталей - це рівень непрофесіонала, вашого читача. І трохи вище, щоб не виглядати непрофесіоналом в їхніх очах. Пістолет стріляє з дула, якщо натиснути на спусковий гачок - це знають усі. І цього достатньо. Якої він моделі, який у нього приціл - надайте домислити читачеві. Але і писати, що герой «натиснув на курок», теж не треба: половина читачів в курсі, що курок зводять, а натискають пальцем для пострілу на спусковий гачок.

Особливо шкідливі подробиці у фантастиці. Якщо ви напишете «Зореліт класу Прима» - ні в кого не виникне претензій. А ось зореліт з двигуном на базі термоядерного реактора - це вже купа єхидних питань від людей, що цікавляться фізикою. Якщо ви спробуєте більш детально описати пристрій двигуна, непорозумінь і докорів виникне величезна кількість. А написали б «Зореліт класу Прима» - і всім все зрозуміло.

4. КОЛИ ДОСТОВІРНІСТЬ ШКІДЛИВА

Існує ряд ситуацій, коли допитливий і точний опис навіть існуючих реалій не просто зайвий, а категорично шкідливий для твору.

Чому книги про розвідників пишуть люди, що ніколи не служили в розвідці? Та тому, що професійний розвідник ніколи не напише таку нісенітницю, з його точки зору. «Це провал за провалом, - скаже він, - дика помилка за помилкою! Неправильно все! Робота розвідника, - скаже він, - це нудний збір інформації з місцевих газет десятиліттями, терпляче вербування інформаторів з місцевих. Але - боронь боже! - Ніяких погонь, ніякої стрілянини, жодного різкого руху! Інакше - провал, дилетантизм! Так не треба писати книги! - Скаже розвідник.» А як треба? Кому потрібна книга про те, як професійний розвідник рік за роком ловить новини в газетах і намагається вербувати в кафе місцевих журналістів? Без єдиної погоні? Без Люгера з оптичним прицілом? Кому це цікаво? Такий книгою навіть професійні розвідники зачитуватися не будуть.

Беремо інший простий приклад. Всі знають, що таке очерет, та? Очерет - це така чорна пухнаста миша на паличці. Росте на болотах. Так вважає вся країна. Але заглянемо в словник: очерет - це сухий колосок. А ось чорна пухнаста миша на паличці - це рослина називається рогіз. І от питання: ви - автор, вам треба написати сцену на болоті, де шумить очерет. Ваші дії? Назвати рослину так, як зрозуміє читач? Або так, як воно насправді називається, згідно літератури з ботаніки? І на самоті пишатися своєю невизнаною достовірністю?

А ось випадок, з яким 10 років тому зіткнувся особисто. У той час я писав першу книгу - нехитрий бойовик про спецназівців, що рятують світ від мерзотників. У спробах зробити текст достовірним я обклався довідниками із стрілецької зброї, підшукував найефектніші прийоми рукопашних сутичок... І ось герой б'ється з ворогом на пустирі. Ворог сильний і злий, у ворога ніж, у героя, як водиться, порожні руки, хоробре серце, величезний запас внутрішньої правоти, ну і бойові навички. Існує ефектний прийом проти ножа, який хочеться описати, поділитися достовірністю. У результаті замість яскравої бойової сутички мій читач побачив... що? Опис, якою тильною стороною якої долоні яку частину зап'ястя яким захопленням хто за якою годинниковою стрілкою вивернув ... і так на цілу сторінку. Суцільна нудьга. Якщо комусь був відомий цей прийом - навряд чи він його впізнав. Решта взагалі не зрозуміли, про що йдеться. Але й це ще не все! З'ясувалося, що абсолютно неясно, як позначити читачеві ту частину руки, яка вище кисті і нижче ліктя. Тому що в довідковій літературі вона називається «передпліччя». Але якщо написати «він схопив його за передпліччя», більшість читачів вирішить, що це те, що вище ліктя, під плечем. Хоча в медичному атласі та деталь називається вже «плече». А те, що звикли називати плечем ми («Ленін ніс колоду на плечі ...») - має взагалі іншу назву, чи ключиця, чи то лопатка ... Як писати? Як зрозуміють або як правильно?

Правильна відповідь: писати треба так, як зрозуміють. А краще - взагалі не вантажити читача зайвим. Як слід було зобразити бойову сцену? Автор мав засобами тексту передати азарт, блискавичність, натиск. Передати динаміку, ритм! Змусити читача відчути себе на місці героя, щоб читач здригався і мимоволі смикав плечем (не важливо, яким), наче це він сам ухиляється від страшного ножа! А для цього абсолютно не потрібні ніякі описи прийомів. Удар! Кров! Замах! Перекид! Іскри з очей! Знов удар! Включившись в ритм, всі подробиці читач уявить собі сам в міру своїх знань. Картинка, що виникла у читацькій голові, буде в тисячу разів достовірніше будь-яких описів, які здатний винайти автор. Завдання автора - лише вміло викликати цю картинку. А це, між іншим, зробити значно складніше, ніж описати сухими словами що відбувається: хто де стояв, хто до кого обернувся, хто в що одягнений, і якими красивими променями сяяло в той вечір сонце на заході. 

5. ЩО ЗАВАЖАЄ ЧИТАЧЕВІ ВІДЧУТИ ДОСТОВІРНІСТЬ

Припустимо, ви пророк або прибулець з майбутнього, або геніальний вчений, і вам достеменно відомо, як буде влаштований космічний корабель в 24 столітті. І ви пишете роман про двигун зорельота:

- Як відомо, наш корабель рухається зі швидкістю, яка в три рази перевищує швидкість світла! - Вимовляє командир корабля Добров, звертаючись до зорелітників.

- А все тому, - підхоплюється бортінженер Северов, - що ми використовуємо в нашому двигуні енергію гравітаційного розпаду плазми!

- Але як же наш корабель витримує такі навантаження? - Здивовано повертається до нього штурман, красуня Легкова, і, не чекаючи відповіді, сама уточнює: - Ах, я й забула про унікальне покриття з кристалічних іонів!

Чи назве читач такий текст достовірним? Вам ніхто не повірить, навіть якщо описане - чиста правда, в якій людство переконається через якихось жалюгідних 300 років. Чому? Та тому що описана сцена - недостовірна. Читач не розбирається в пристрої зорельотів, зате чудово відчуває фальш і бачить, що космонавти намагаються розмовляти з ним, а не один з одним.

На цю тему чудово пожартували Ільф і Петров, коли в «Золотому теляті» випадково зустрілися в державному закладі два самозваних сина лейтенанта Шмідта:

Побачивши, що голова все ще перебуває в теренах сумнівів, перший син погладив брата по рудим, як у сетера, кучерям і ласкаво запитав:

- Коли ж ти приїхав з Маріуполя, де ти жив у нашої бабусі?

- Так, я жив, - пробурмотів другий син лейтенанта, - у неї. А ти чому не писав?

- Я писав, - несподівано відповів братик, - рекомендовані листи посилав. У мене навіть поштові квитанції є.

І він поліз у бокову кишеню, звідки дійсно вийняв безліч лежалих папірців, але показав їх чомусь не братові, а голові виконкому, та й то здалеку.

Автор, який бажає в чомусь переконати читача, робить як ці самозванці, що бажають переконати голову.

Перша помилка сцени в зорельоті - не слід було будувати розповідь на основі технічної ідеї. Взагалі. Ніколи. У вас є унікальна технічна ідея? Чудово! Пишіть заявку в патентне бюро, висилайте тези на науковий симпозіум. Ваша ідея дуже фантастична для патентного бюро? У вас є унікальний прогноз? Поспілкуйтеся з мамою, обговоріть в інтернеті. У крайньому випадку напишіть статтю в художній журнал, мовляв, є така ідея... Стаття - це максимум, більшого ідея не варто. А літературна ідея і зовсім не варта нічого - вона за законом навіть не є об'єктом авторського права.

Книга - сутність, яка живе за іншими законами, які схожі на драматургічні. Головне тут - сюжет, який виражається через конфлікти персонажів. Сценаристів вчать, що будь-який сценарій повинен описуватися фразою «це історія про [героїв], які [діють]». І це правило повністю належить до світу художньої літератури. Історія про унікальний пропелер - це не історія. Історія - це про Карлсона, який живе на даху. Що з того, що ви придумали вбудовувати в людське тіло пропелер? Поки ви не вигадаєте Карлсона з його характером і звичками, поки не вигадаєте для Карлсона Малюка з його проблемою самотності, вічно зайнятими батьками і злою нянькою, поки не вишикується сюжетна конструкція, в якій ваша ідея відійде на другий план, - у вас немає книги. А коли ви створите мир і населите його персонажами, то ідея, яка здавалася спочатку головною, перетвориться на забавну декорацію, і буде вже не важливо, якою вона була. Вбудовувався пропелер прямо через хребет в кишечник чи це були просто штани з малогабаритним моторчиком?

6. ПРИЙОМИ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ДОСТОВІРНОСТІ

Отже, на перше місце слід винести сюжет про людей, наповнений емоціями і переживаннями. Тема книги - це завжди якась проблема, тому двигун не може бути темою. Придумайте центральну проблему. Придумайте, яким конфліктом відносин можна намалювати цю проблему. Підберіть образи персонажів, чиї протилежні мотиви і бажання допоможуть розіграти конфлікт в повну силу. У порядку нісенітниць: механік пропив платинові гайки, а замість них поставив дешеві берилові. Він не знав, що берил розчиняється. Скільки залишилося героям до вибуху? Дві години? Чи двісті років? Буде на кораблі перевірочна комісія? Механік спробує її відвернути або втече? Або звалить провину на штурмана? А може, красуня-штурман захоче вигородити коханого, взявши провину на себе? Нецікава історія? Дрібна проблема? Згоден. Придумайте цікаву! У цьому й полягає робота письменника. Нехай це буде захоплюючий сюжет, на тлі якого можна ненав'язливо розповісти і про двигун. Це буде достовірно.

Герої повинні жити в придуманому вами світі, а не приміряти маски, щоб розіграти сценку перед читачем. Якщо герої - зорелітники, як вони повинні ставитися до свого двигуну? Напевно так само, як ви ставитеся до своєї старої мікрохвильовки? Ви ж не обожнюєте її і не розповідаєте гостям про її устрій? Вам плювати на принцип дії, зате є досвід спілкування з нею, ви знаєте, куди треба вставити сірника, коли заїдає контакт, що розбовтався... Це дрібні подробиці і є достовірне ставлення героя до повсякденного для нього предмету. Читача можна змусити повірити в найнеймовірніше, якщо герої будуть ставитися до цього буденно.

Існує корисний прийом - зміщення фокусу уваги. Неймовірне видасться читачеві очевидним, якщо для героїв воно - само собою зрозуміле, а предмет уваги і розбіжностей знаходиться в стороні. Витримає берилова гайка рейс або не витримає? Механік готовий дати мізинець на відсіч, що витримає. А капітан готовий укласти парі, що не витримає. А проїжджий фізик, до якого звернулися за консультацією ... І читач розуміє: двигун працює. Сумніви - в гайці.

Колись я займався квітневими розіграшами: писав статті з різними безглуздими ідеями, намагаючись змусити читача повірити в качку. Домагатися успіху допомагало зміщення фокусу уваги.

Один жарт був про «біотатуювання» - модне, нібито, захоплення, коли під шкіру вносяться колонії нешкідливих бактерій і розростаються там кольоровими візерунками. Герой, від чийого імені писалася стаття, був, зрозуміло, журналістом: йому дали завдання, і він його чесно виконав: нарив інформацію, зібрав інтерв'ю у медиків, юристів, татуювальників, знову медиків ... загалом, «розібрався» в проблемі. Але в якій проблемі? У статті не обговорювалося, існує біотатуювання чи ні. Героїв хвилювали інші проблеми: чи так нешкідлива бактерія, як вважається? Чи були випадки, коли татуювання не вдалося звести антибіотиками, і як тепер змушені жити ці різнокольорові люди, чий візерунок з коліна розрісся до обличчя? Чи сертифікована вакцина в нашій країні, і як визначити підробку? Читач переживав за постраждалих, обурювався на адресу шахраїв, сумнівався в компетентності одних лікарів і вірив іншим лікарям, у нього з'являлася думка з кожного питання, але головне питання - а чи не вигадане саме біотатуювання - залишалося за межами уваги, тому що саме воно не обговорювалося .

Інша жарт був про те, що знаменитий в комп'ютерній мережі ФІДО Алекс Екслер (нині відомий письменник) насправді - вигадка, колектив з п'яти чоловік. Щоб новина виглядала достовірною, мені довелося приміряти маску персонажа-паскудника зі своєю історією: його десь там на роботі за дрібницю образили, недоплатили, звільнили, і ось тепер він, як і обіцяв, мстить кривдникам, оприлюднюючи те, що його колеги - п'ять «Екслерів» - ретельно приховували довгі роки. Вчинок автора листа виглядав негарно і дріб'язково, зате по-людськи достовірно! На мою адресу йшли лайливі листи, мовляв, я поступив підло. У читача виникло своє ставлення до подій, але все це стосувалося вчинків героя, чий образ вдалося зробити яскравим і достовірним. На тлі цього саме питання про п'ять Екслерів сприймалося як природний факт.

7. ЯК ОЦІНИТИ ДОСТОВІРНІСТЬ ЗА РЕАКЦІЄЮ ЧИТАЧА

Інтернет - унікальний спосіб зібрати читацькі відгуки і за ними зробити для себе висновки. При цьому треба пам'ятати, що відгуки - це не готове резюме, а лише матеріал, який вимагає специфічного аналізу. Зазвичай читачі, яким щось не сподобалося, починають відразу вигадувати недоліки, і це будуть ті ж самі недоліки, які вони ніколи не помітять у тексті, що прийшовся до смаку. «Навряд чи б маніяк вирішив одразу після вбивства їхати в банк за грошима», - кажуть вони. «Навряд чи б пожежник так відповів, зазвичай пожежники так не відповідають». «Звідки у нього з собою на вечірці викрутка?» «Навряд чи дирижабль міг піднятися на таку висоту...» Усе це - претензії до вашої достовірності. Але скільки б ви не виправляли логіку вчинків маніяка, яку б легенду не придумали про забуту в кишені викрутку, як не вираховували висоту дирижабля, читач залишиться незадоволений. Тому що він сам не розуміє, що проблема не в цьому. Була б проблема в дирижаблі - він би так і сказав: «Книга - приголомшлива, тільки виправ 20 кілометрів на 2, а взагалі - приголомшливо!» Але якщо він так не сказав, значить, його не зачепив сам текст, не видався достовірним. І з'явилися причіпки. Може, написаний сухо? А може, історія недостатньо цікава? Або мотиви героїв прописані недостатньо чітко? Ось це і треба правити. А краще не правити, а писати заново.

8. СТИЛІСТИЧНА ДОСТОВІРНІСТЬ

Крім сюжетних прийомів, є ряд прийомів, що відносяться до стилю, які дозволяють зробити текст достовірним.

По-перше, це вибір образу головного героя. Чим ближче головний герой до читача - за віком, звичкам, смакам, соціальним станом - тим легше читачеві приміряти образ на себе. Ще краще, якщо розповідь ведеться від першої особи.

По-друге, вірити в те, що відбувається, має сам автор. Ви повинні жити у вигаданому світі цілком, ви повинні перетворитися на своїх героїв на час створення тексту. Ви повинні бачити і відчувати все, що відчувають вони, тоді є шанс, що якась частина цих емоцій передасться через текст читачеві. Якщо вашим героям страшно - страх, сидячи за клавіатурою, повинні відчувати ви. Якщо ваші герої звалилися з дирижабля у воду - це ви повинні відчути страшний удар, потім холод, задуху, розпливчасту темряву навколо і світло, що коливається із поверхнею над головою. Вам не обов'язково описувати це в тексті, але відчувати ви зобов'язані в найдрібніших деталях. Не будете відчувати ви - не відчує і читач. Не треба замислюватися, які саме літери передадуть потрібну вам інформацію - будь-які передадуть, якщо ви з головою живете в світі своєї книги. Передача відбудеться зовсім на іншому рівні зовсім іншими інструментами - тими, якими в сто разів легше користуватися, ніж намагатися зрозуміти, як вони влаштовані. Якщо ви не можете уявити себе в образі героя, якщо вам не цікавий він і не хвилює його проблема, не треба взагалі писати - вийде не достовірно.

По-третє, думка читача завжди для нього достовірніше, ніж запевнення автора. Роль автора не в тому, щоб видертися на трибуну і почати викладати свій погляд на речі. Залиште цей прийом журналістам! Чим наполегливіше намагається автор переконати читача, тим більше претензій виникне на адресу достовірності твору. Позбавтеся від авторських оцінок! Один з ваших персонажів - сволота? Зберігайте це знання при собі. Не дозволяйте собі лайливих епітетів, не описуйте зневажливими словами його одяг, тон і вчинки. Давати оцінку - справа читача! Ваше завдання - зробити так, щоб у читача виникла ця оцінка. Покажіть, що герой - сволота, в його вчинках, висловлюваннях, у ставленні до нього інших героїв. Персонаж бреше? Придумайте, якими сценами і деталями проілюструвати це. Може, він дивиться в підлогу? Нервово розгвинчує і згвинчується авторучку? А якщо ваш герой закоханий - покажіть це у вчинках, у дрібницях. Куди він дивиться весь час? За яких словах здригається? Через яким невинний привід раптом ображається і грюкає дверима? Дозвольте читачеві здогадатися самостійно.

Однак не сподівайтеся, що читач здогадається про все сам! Пам'ятайте: таких деталей «за кадром» має залишатися втричі більше, ніж здатний усвідомити будь-який з найуважніших читачів. Психологи давно з'ясували, що людина сприймає не більше 30% навколишньої інформації. Тобто, значущу для сюжету дрібницю ви повинні повторити як мінімум тричі. Ваш герой - злодій? Покажіть це в трьох дрібницях. А потім скажіть це відкритим текстом для найнедогадливіших. Але вимовити це повинен не автор, а герої.

Не вся інформація передається у тому вигляді, який можна усвідомити. У художньому тексті існує величезна кількість штрихів, які самі по собі не означають нічого, але разом малюють картину. Таким є головний принцип роботи нервової системи - «підпорогова сумація»: нервова клітина «спрацює», якщо за своїми численними каналами отримає один потужний сигнал або безліч слабких з різних сторін, або один слабкий, але який повторюється вже тривалий час.

Подивіться, як віртуозно працює з текстом Пєлєвін. Перш, ніж в оповіданні «Проблема вервольфа у середній смузі» піде мова про вовків-перевертнів, з'явиться маса штрихів на тему, яких читач поки не зрозуміє. Асфальт перекреслила тріщина, «нагадує латинську дубль-ве». І що? Чи багато хто перетлумачать це в «W» і згадають, що перевертень німецькою «Wehrwolf»? А такі штрихи у Пєлєвіна - на кожному кроці, і це та сама «підпорогова сумація», яка викличе у свідомості читача образ вовка раніше, ніж це прозвучить відкритим текстом.

Так, це невдячна праця - виписувати дрібниці, які свідомо ніхто не помітить, але така робота будь-якого художника. Картини, кінофільми, - все ломиться від безлічі подробиць, які можна розгледіти тільки з лупою або гортаючи по кадрам. Але саме вони дають відчуття реальності.

Ну і, нарешті, просто існують загальновідомі норми художнього тексту, які роблять його художнім. Фраза про собаку, який сидить під деревом, завжди менш достовірна, ніж фраза про спанієля, який поклав голову на лапи під сирою від дощу тополею. Зрозуміло, описи не повинні втомлювати і переходити в текстові ігри на зразок «вставні щелепи південної ночі поволі дожовували вкриту хмарною пліснявою ватрушку заходу», коли читач розуміє, що автор не малює картину, а самозакохано малюється.

Ще одна типова помилка - почати докладно розповідати, як все виглядає, немов переказувати сліпому, що йде по телевізору. Як виглядає і з чого зроблено - лише мала частина інформації, яку ви можете передати читачеві, щоб допомогти йому перенестися в світ книги. Адже у читача не один, а цілих п'ять органів почуттів: зір, нюх, дотик, смак, слух. І немає причин не використовувати це. Чим пахне у трюмі зорельота? Яка на дотик рукоять пістолета? Який смак у юшки ельфів? На що схожий звук каблуків розсердженого дівча в провулку? Дайте читачеві все це відчути! Ось так описує Лук'яненко свій зореліт на стартовому полі - зореліт, в який хочеться повірити: «У повітрі ціла симфонія запахів - сморід солярки від потужних дизельних вантажівок, сморід пролитих поспіхом нечистот, гострий озоновий дух і дивний, ні на що в світі не схожий аромат: так пахне сам зореліт, який на півгодини втілився в реальність. Напевно, такий запах стояв у Всесвіті в перший день творіння, коли виникли простір і час.»